ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2026 р. справа № 300/3609/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Комунального підприємства "Калушавтодор" Калуської міської ради до Управління західного офісу державної аудиторської служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування вимоги в частині, - 

ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство "Калушавтодор" Калуської міської ради (далі – позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління західного офісу державної аудиторської служби в Івано-Франківській області (далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги № 130907-14/758-2025 від 24.04.2025 про усунення порушень, визначених пунктом 1 даної вимоги.
Позовні вимоги, мотивовані тим, що пунктом 1 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області за № 130907-14/758-2025 від 24.04.2025 про усунення порушень, виявлених ревізією зазначено щодо необхідності позивачу забезпечити відшкодування, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП України, шкоди (збитків), заподіяних внаслідок неправильного нарахування і виплати заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства в сумі 371213,56 грн. та провести коригування нарахувань в обліку підприємства єдиного соціального внеску в сумі 81075,21 грн., відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2011 № 2464-VI. 
На думку позивача, така вимога є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на помилкових висновках ревізії. Позивач зазначає, що порядок встановлення форм і систем оплати праці, тарифних ставок, посадових окладів, а також надбавок, доплат і премій визначається роботодавцем самостійно у колективному договорі з дотриманням гарантій, передбачених законодавством, що прямо випливає з положень статті 97 Кодексу законів про працю України. При цьому, чинне законодавство допускає встановлення доплат за суміщення професій, виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та розширення зони обслуговування, а розмір таких доплат визначається роботодавцем. Отже, позивач стверджує, що нарахування та виплата відповідних доплат працівникам підприємства здійснювалися правомірно та відповідно до норм трудового законодавства і умов колективного договору, внаслідок чого, висновки контролюючого органу про наявність збитків є безпідставними. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати відповідну вимогу Держаудитслужби незаконною та скасувати її у спірній частині.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 позовну заяву залишено без руху (т.2 а.с.57-58).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (т.2 а.с.68). 
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 26.06.2025, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Зокрема, вказав на те, що оскаржувана вимога Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області є законною, прийнятою в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законодавством. Відповідач посилається на Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Бюджетний кодекс України, Положення про Державну аудиторську службу України та Порядок проведення інспектування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 550, і зазначає, що орган державного фінансового контролю має право за результатами ревізії пред`являти об`єкту контролю обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень. На думку відповідача, така вимога є правовим інструментом реагування на встановлені ревізією порушення фінансової дисципліни та спрямована не на примусове стягнення збитків, а на приведення діяльності підконтрольного суб`єкта у відповідність до вимог закону. Відповідач наголошує, що під час ревізії КП «Калушавтодор» за період з 01.01.2021 по 30.09.2024 встановлено порушення трудового та фінансового законодавства, які полягали у безпідставному встановленні та виплаті працівникам керівного складу підприємства доплат за розширення зони обслуговування, збільшення обсягу виконуваних робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Вказані виплати, за твердженням відповідача, здійснювалися з порушенням статей 97 і 105 Кодексу законів про працю України, статті 15 Закону України «Про оплату праці», а також підпункту «а» пункту 15 постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 № 1145 та Інструкції № 53-ВЛ. Саме ці норми, на думку відповідача, забороняють виплату відповідних доплат працівникам керівного складу, до якого належали заступник директора, головний інженер, головний бухгалтер, головний економіст та начальники дільниць. У зв`язку з цим відповідач вважає, що зайва виплата заробітної плати у сумі 371213,56 грн. та відповідне зайве нарахування єдиного соціального внеску у сумі 81 075,21 грн. обґрунтовано кваліфіковані як матеріальна шкода (збитки), завдані підприємству. Окремо відповідач обґрунтовує правомірність застосування постанови Ради Міністрів СРСР № 1145 та Інструкції № 53-ВЛ. На його думку, ці акти продовжують діяти на території України в частині, яка не врегульована національним законодавством, на підставі постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 № 1545-XII. Відповідач стверджує, що в Україні до цього часу не прийнято спеціального нормативного акта, який би врегульовував порядок виплати доплат за розширення зони обслуговування, збільшення обсягу виконуваних робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника для підприємств небюджетної сфери, а тому застосування ще радянського нормативного регулювання є правомірним. Водночас відповідач підкреслює, що листи Мінпраці, Держпраці чи інших органів, на які посилається позивач, не є нормативно-правовими актами, мають лише інформаційно-роз`яснювальний характер і не можуть змінювати чи скасовувати чинне нормативне регулювання. Також відповідач заперечуючи доводи позивача про правомірність оскаржуваних доплат, переконаний у тому, що сам факт передбачення певних доплат у колективному договорі не встановлює їх законності, оскільки колективний договір має відповідати актам законодавства вищої юридичної сили. Окрім цього, відповідач звертає увагу на те, що за змістом посадових інструкцій окремі працівники вже мали у межах своїх основних посадових обов`язків виконувати ті функції, за які їм додатково нараховувались доплати, зокрема, головний інженер мав виконувати обов`язки директора на час його відсутності без додаткової оплати, а головний бухгалтер як керівник бухгалтерської служби мав організовувати роботу підлеглих працівників без окремої доплати за виконання функцій відсутнього бухгалтера. З огляду на це відповідач вважає, що оскаржувана вимога відповідає критеріям законності, обґрунтованості, пропорційності та прийнята у межах компетенції, внаслідок чого, підстав для її скасування немає (т.2 а.с.72-78).
02.07.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої останній вказав на те, що спірне питання регулюється насамперед чинним законодавством України, а саме статтями 97 та 105 Кодексу законів про працю України, які прямо передбачають можливість встановлення роботодавцем доплат за суміщення професій, виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника та інші додаткові виплати на умовах, визначених у колективному договорі. На переконання позивача, положення постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 № 1145 та Інструкції № 53-ВЛ можуть застосовуватися лише в частині визначення понять суміщення професій, розширення зони обслуговування та збільшення обсягу робіт, а також щодо необхідності оформлення відповідного наказу, однак не можуть встановлювати обмеження чи заборони щодо виплати доплат працівникам керівного складу. Позивач підкреслює, що вже сам орган державного фінансового контролю у своїх попередніх роз`ясненнях, зокрема, у листі ГУ КРУ від 29.11.2010, виходив із того, що зазначені радянські акти діють лише в частині визначення понять, внаслідок чого, відповідач безпідставно змінив свою правову позицію без належного нормативного чи судового обґрунтування. Окремо позивач вказує на те, що правомірність встановлення та виплати доплат працівникам КП «Калушавтодор» підтверджується не лише нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», а й положеннями галузевих угод, колективних договорів підприємства, а також роз`ясненнями компетентного органу у сфері трудового законодавства. Крім того, позивач вважає оскаржувану вимогу протиправною через її неконкретність та відсутність зрозумілого механізму виконання, оскільки посилання у вимозі на статті 130-136 КЗпП України без зазначення конкретного способу усунення виявлених порушень, без визначення осіб, з яких повинні відшкодовуватись суми, та без чіткого алгоритму реалізації такої вимоги не відповідає стандартам обґрунтованості та вмотивованості індивідуального акта. Позивач зазначає, що така вимога фактично покладає на підприємство обов`язок самостійно шукати спосіб її виконання, що може спричинити нові порушення законодавства. На думку позивача, сукупність поданих ним доказів, правового аналізу чинного законодавства, галузевих угод, колективних договорів, роз`яснень компетентних органів та судової практики підтверджує відсутність порушень у діях КП «Калушавтодор» та свідчить про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог (т.3 а.с.148-150).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив наступне.
Відповідно до пункту 4.7.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2024 року, на підставі направлення від 27.12.2024 № 350, представниками відповідача проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Калушавтодор» Калуської міської ради Івано-Франківської області за період з 01.01.2021 по 30.09.2024, за результатами якої складено акт від 28.03.2025 № 130907-21/6 (т.1 а.с.18-87, т.2 а.с.80-114).
Відповідно до пункту 43 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (із змінами), листом від 23.04.2025 №130907-14/757-2025 КП «Калушавтодор» надано висновок на заперечення від 23.04.2025 (т.1 а.с.220 - т.2 а.с.24, т.2 а.с.115-147).
24.04.2025 контролюючим органом сформована Вимога «Про усунення виявлених порушень, виявлених ревізією» за № 130907-14/758-2025 (т.2 а.с.148-150).
Відповідно до пункту 1 вище коментованої вимоги констатовано виявлене під час проведення ревізії у позивача порушення законодавства, що призвело до завдання матеріальної шкоди (збитків) підприємству на загальну суму 452 288,77 гривень, внаслідок чого, зобов`язано:
- забезпечити відшкодування, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП нарахування і виплати заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства в сумі 371 213,56 грн.; 
- провести коригування нарахувань в обліку підприємства єдиного соціального внеску в сумі 81 075,21 грн., відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» від 08.07.2011 № 2464-VI.
Не погоджуючись із пунктом 1 Вимоги «Про усунення виявлених порушень, виявлених ревізією» за № 130907-14/758-2025, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та правового регулювання.
Частиною 2 статті 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з реалізацією територіальним органом Держаудитслужби своїх повноважень, у відповідності до положень Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 №2939-XII (далі – Закон № 2939-XII).
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю, серед іншого, надається право:
- перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо) (пункт 1);
- пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (пункт 7);
- порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (пункт 8).
Частиною четвертою статті 11 Закону № 2939-XII передбачено, що проведення планових виїзних ревізій здійснюється органами державного фінансового контролю одночасно з іншими органами виконавчої влади, уповноваженими здійснювати контроль за нарахуванням і сплатою податків та зборів. Порядок координації проведення планових виїзних перевірок органами виконавчої влади, уповноваженими здійснювати контроль за нарахуванням і сплатою податків та зборів, визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини третьою статті 2 Закону № 2939-XII порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування установлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (далі – Порядок № 550).
Відповідно до приписів Порядку № 550 у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державного фінансового контролю, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об`єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому (пункт 45). Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування (пункт 46).
Пунктом 35 Порядку № 550 визначено, що результати ревізії оформляються актом, який повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. На першому аркуші акта ревізії, який оформляється на бланку органу державного фінансового контролю, зазначається назва документа (акт), дата і номер, місце складення (назва міста, села чи селища).
Акт ревізії містить:
вступну частину, в якій зазначаються підстава для проведення ревізії, тема ревізії, повне найменування об`єкта контролю, його місцезнаходження, адреса електронної пошти, відомості про організаційно-правову форму та форму власності, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, дати початку і закінчення ревізії, період, який підлягав ревізії, перелік посадових осіб органу державного фінансового контролю та залучених фахівців, які проводили ревізію, перелік осіб, які відповідали за фінансово-господарську діяльність об`єкта контролю у період, що підлягав ревізії, інші відомості щодо організаційної структури об`єкта контролю, наявності підпорядкованих йому підприємств, установ, організацій, перебігу ревізії та перешкоджання у її проведенні, а також факти відмови від підписання або неможливість підписання документів у разі наявності;
констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, визначений у разі наявності в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об`єкту контролю внаслідок таких порушень, а також іншу інформацію, що стосується діяльності та фінансового стану об`єкта контролю, та факти, що стосуються періоду, який підлягає ревізії.
Виявлені допущені об`єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції органу державного фінансового контролю, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов`язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.
Про усунення виявлених ревізією фактів порушення законодавства цей об`єкт контролю у строк, визначений вимогою про їх усунення, повинен інформувати відповідний орган державного фінансового контролю з поданням завірених копій первинних, розпорядчих та інших документів, що підтверджують усунення порушень.
Відповідно до пункту 49 Порядку № 550 у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об`єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган державного фінансового контролю ставить вимоги перед керівником об`єкта контролю та органом його управління щодо пред`явлення цивільних позовів до винних осіб.
Окрім того, згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 03.02.2016 № 43 (далі – Положення № 43) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (пункт 1). Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:
- здійснює контроль на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі підконтрольні установи) (підпункт 2 пункт 4);
- реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель (підпункт 3 пункт 4);
- вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 9 пункт 4).
Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право:
- пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 16 пункт 6);
- у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (підпункт 23 пункт 6).
Зазначені положення кореспондуються з нормами статті 10 Закону № 2939-XII, відповідно до яких органу державного фінансового контролю надається право:
- звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пункт 10);
- при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 13).
Отже, за результатами ревізії відповідач може пред`явити до об`єкта контролю вимогу. Вимога Держаудитслужби є рішенням суб`єкта владних повноважень пред`являється з метою усунення виявлених ревізією порушень законодавства. 
Зміст вимоги полягає у викладенні переліку та короткого опису порушень законодавства, які виявлені під час ревізії та які слід усунути. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. 
Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути виключно зазначено у вимозі, водночас, такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Окрім того, як Законом так і Порядком не передбачено зазначення Держаудитслужбою у змісті вимоги способу усунення виявленого порушення законодавства.
Такий підхід суду до правозастосування узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду України у постанові від 15.04.2014 у справі № 21-40а14, постанові від 18.09.2014 у справі № 31-332а14, постанові від 07.10.2014 у справі № 21-368а14, постанові від 20.01.2015 у справі № 21-603а14). 
Так, повертаючись до обставин справи, судом встановлено, що за змістом акту від 28.03.2025 № 130907-21/6 ревізією констатовано факт здійснення КП «Калушавтодор» протягом 2021– 2024 років виплату працівникам керівного складу доплат за розширення зони обслуговування (збільшення обсягу виконуваних робіт) та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. На думку органу державного фінансового контролю, встановлення таких доплат керівним працівникам суперечить вимогам статей 97, 105 КЗпП України, статті 15 Закону України «Про оплату праці», підпункту «а» пункту 15 постанови Ради Міністрів СРСР № 1145 та Інструкції № 53-ВЛ, у зв`язку з чим ревізією зроблено висновок про зайве нарахування та виплату заробітної плати на суму 371 213,56 грн. та зайве нарахування єдиного соціального внеску на суму 81 075,21 грн.
На підставі вказаних висновків Управлінням Західного офісу Державної аудиторської служби в Івано-Франківській області прийнято Вимогу про усунення порушень виявлених ревізією за № 130907-14/758-2025 від 24.04.2025, відповідно до пункт 1 якої вимагається:
- забезпечити відшкодування, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП нарахування і виплати заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства в сумі 371 213,56 грн.; 
- провести коригування нарахувань в обліку підприємства єдиного соціального внеску в сумі 81 075,21 грн., відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» від 08.07.2011 № 2464-VI.
Щодо вимоги в частині забезпечення відшкодування, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП нарахування і виплати заробітної плати та інших виплат працівникам підприємства в сумі 371 213,56 грн., суд вказує на таке.
Так, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.12.2023 у справі № 826/18064/17, від 14.12.2023 у справі № 1.380.2019.004998, від 06.07.2023 у справі № 1740/2398/18, від 21.03.2023 у справі № 560/4370/22, від 12.05.2022 у справі №620/4169/20, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, а тому наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Зокрема, у постанові від 22.12.2023 у справі № 826/18064/17 Верховний Суд зазначив, що за приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію про те, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульовано Верховним Судом України у постанові від 23.02.2016 у справі №818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, у тому числі у їхньому співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 також дійшов висновків, що законна вимога контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкта (об`єкта контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім. Під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
Аналогічні висновки Верховним Судом було висловлено в постановах від 14.12.2023 у справі №1.380.2019.004998, від 06.07.2023 у справі № 1740/2398/18, від 21.03.2023 у справі № 560/4370/22.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для свого адресата, внаслідок чого, наділена ознаками правового акта індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом. Тому, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства, судам належить перевіряти обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги.
Відповідаючи на аргументи відповідача про те, що визначення у вимозі органу державного фінансового контролю збитків не порушує прав позивача, адже вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом, суд зазначає таке.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише під час відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу як індивідуально-правовий акт повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
З проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їхніх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю. Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII, з якою кореспондується пункт 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову. За правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.
Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22.10.2020 у справі № 820/3089/17, від 31.05.2021 у справі № 826/18686/16, від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20, від 02.11.2021 у справі № 420/6808/19, від 12.05.2022 у справі № 620/4169/20, від 22.12.2022 у справі № 826/13003/17, від 21.03.2023 у справі №560/4370/22.
У постановах від 25.07.2024 у справі № 160/12986/21, від 14.11.2024 у справі №380/12264/20 Верховний Суд указав на те, що задля вирішення питання порядку оскарження вимоги, яка спрямована на відшкодування збитків, першочергово необхідно дослідити чи була дотримана контролюючим органом процедура проведення перевірки, підстави її проведення (якщо цим мотивовано підстави позову) і, як наслідок, правову природу встановлених порушень. Без належного дослідження цих питань і встановлення вини підконтрольної установи (доведеність факту наявності порушення під час здійснення фінансово-господарської діяльності) неможливо надати оцінку правомірності вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків.
Отже, право підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо повернення збитків, слід розуміти в контексті права на оскарження вимоги, як акта індивідуальної дії, в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу та ін.) у співвідношенні з суттю встановлених порушень.
Водночас, правомірність вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про їхнє стягнення. Такий порядок оскарження слід застосовувати, якщо підконтрольною установою не було попередньо оскаржено таку вимогу по суті встановлених порушень під час проведення відповідної перевірки і таким порушенням судом не було надано оцінку (відсутня будь-яка реакція з боку підконтрольної установи після отримання вимоги), або дотримання процедури проведення перевірки (ревізії, моніторингу, тощо) та факт порушення з боку підконтрольної установи під час здійснення господарської діяльності встановлено у судовому рішенні.
Таким чином, Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість оскарження вимоги органу державного фінансового контролю за позовом підконтрольної особи, у тому числі у випадку вказівки у вимозі на суму збитків, завданих фінансовими порушеннями, й необхідність їх відшкодування (повернення / стягнення), і суд не вбачає підстав для відступу від такого висновку.
У справі, що розглядається, зміст спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом і породжує права та обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає у тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, установлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження у ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави. Таким чином, ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача.
Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги у судовому порядку крізь призму критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України.
Обґрунтованість, у силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 березня 2026 року у справі № 380/28636/23.
Отже, предметом судового розгляду у цій справі є перевірка правомірності спірної вимоги як індивідуально-правового акта суб`єкта владних повноважень, зокрема, щодо відповідності її змісту встановленим ревізією обставинам та вимогам законодавства в частині висновків про наявність порушень та підстав для покладення на позивача обов`язку щодо їх усунення.
Повертаючись до висновків акту від 28.03.2025 № 130907-21/6, суд вказує на таке.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено структуру заробітної плати, до якої відносяться в тому числі: 
1) Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки); 
2) Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно до частини другої статті 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших виплат установлюються підприємствами самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Аналогічні положення закріплені у статті 15 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якої форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.
За змістом статті 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.
Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.
Отже, визначальними умовами правомірності такої виплати є не назва посади працівника сама по собі, а встановлення того, що: працівникові було доручено роботу, яка не охоплювалася його основною трудовою функцією; додаткова робота виконувалася поряд з основною роботою; її виконання було оформлено розпорядчим документом роботодавця; можливість і умови здійснення відповідної доплати були передбачені колективним договором; додаткова робота фактично виконувалася працівником.
Суд також зазначає, що збільшення обсягу виконуваних робіт, розширення сфери обслуговування, доручення обслуговування додаткових об`єктів, територій або обладнання не в усіх випадках є суміщенням посад чи виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника у розумінні статті 105 КЗпП України.
Такі виплати можуть мати самостійну правову підставу, передбачену статтею 97 КЗпП України, статтею 15 Закону України «Про оплату праці» та колективним договором підприємства, за умови підтвердження фактичного збільшення обсягу виконуваної працівником роботи.
Так, Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 804/3583/17 (провадження № К/9901/5587/17, № К/9901/5602/17) зазначив, що суміщення професій/посад розцінюється як виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). Водночас, суміщення професій (посад) має такі особливості: робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до заробітної плати.
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 756/12798/18 (провадження № 61-16500св21) зазначено, що суміщення професій (посад) дозволяється, як правило, в межах тієї ж категорії персоналу, до якої відноситься даний працівник. При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 27.02.2023 у справі № 382/561/19 зазначив, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина за наймом. Суміщення професій (посад) - виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією, посадою без звільнення від своєї основної роботи. Тобто суміщення професій (посад), на відміну від сумісництва, - це виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) без укладення додаткового трудового договору.
В контексті наведеного слід зазначити, що між Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2023 - 2027 роки, відповідно до законів України «Про колективні договори і угоди», «Про соціальний діалог в Україні» укладено Галузеву угоду (далі – Галузева угода). 
Пунктом 3.1.8. Галузевої угоди передбачено, що перелік та розмір доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів згідно з додатком 6 до цієї Угоди.
Відповідно до пункту 3.2.2. Галузевої угоди умови формування фондів оплати праці на підприємствах визначаються у колективному договорі згідно з чинним законодавством.
З додатку № 6 до цієї угоди «Перелік та розміри доплат і надбавок до тарифних ставок та посадових окладів», встановлено, що розмір доплати:
- за суміщення професій (посад) – доплати одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються наявністю одержаної економії за тарифними ставками і окладами суміщуваних посад працівників;
- за розширення зони або збільшення обсягу роботи – доплати одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються одержаною економією за тарифними ставками і окладами, які б могли б виплачуватися за умови нормативної чисельності правників;
- за виконання обов`язків – до 100 відсотків тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника (т.2 а.с.26).
Підстави доплат вказані в Додатку 6 до Галузевої угоди на 2017-2024 роки (пункт 3.1.8), відповідно до яких:
- за суміщення професій (посад) – доплати одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються наявністю одержаної економії за тарифними ставками і окладами суміщуваних посад працівниками;
- за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт – доплати одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються наявністю економії за тарифними ставками і окладами, які могли б виплачуватися за умови нормативної чисельності працівниці;
- за виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника – до 100 відсотків тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника (т.2 а.с.28).
Водночас, суд вказує, що відповідач не навів жодного положення цієї Галузевої угоди, яким би встановлювалася пряма заборона на здійснення спірних доплат керівникам, головним спеціалістам або начальникам дільниць. Посилання відповідача на пункти 3.3.2 і 3.4.2 Галузевої угоди підтверджує необхідність дотримання законодавства, воно саме по собі не встановлює заборони і не визначає, що всі спірні виплати керівному складу є незаконними.
Так, пунктом 5 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом комунального підприємства «Калушавтодор» на 2020-2023 рр., схваленого на загальних зборах трудового колективу 23.01.2020 (протокол № 1 від 23.01.2020) регулюється питання доплат та надбавок до тарифних ставок та посадових окладів (т.2 а.с.30-33).
Згідно з пунктом 5.1. Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом комунального підприємства «Калушавтодор» на 2020-2023 рр. за суміщення професій, посад доплата одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються наявністю одержаної економії за тарифними ставками і посадовими окладами заміщуваних посад працівників.
Пунктом 5.2. Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом комунального підприємства «Калушавтодор» на 2020-2023 рр. за розширену зону обслуговування обсягу виконуваних працівників робіт доплата одному працівнику максимальними розмірами не обмежуються і визначаються наявністю одержаної економією за тарифними ставками і посадовими окладами, при наявності вакансій в штатному розписі з урахуванням обсягів додатково виконуваних робіт.
Відповідно до пункту 5.3. Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом комунального підприємства «Калушавтодор» на 2020-2023 рр. працівникам, що виконують поряд із своє основною роботою додаткову роботу іншої професії (посади) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника, проводиться доплата за суміщення професій (посад) у розмірі до 100% тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника.
Пунктом 6 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом комунального підприємства «Калушавтодор» на 2023-2028 рр., схваленого на загальних зборах трудового колективу 02.03.2023 (протокол № 1 від 02.03.2023), аналогічно врегульовано питання встановлення доплат і надбавок до тарифних ставок та посадових окладів (т.2 а.с.35-38).
Відповідно до змісту службових записок від 09.11.2021, від 13.06.2022, від 09.11.2022, 19.10.2022, в зв`язку із тимчасовою непрацездатністю та у зв`язку із відпусткою головного економіста ОСОБА_1 , його обов`язки покладено на головного бухгалтера (т.1 а.с.177-181).
Судом досліджено посадові інструкції головного економіста та головного бухгалтера КП «Калушавтодор» зі змісту яких встановлено, що трудові функції зазначених посад не є тотожними, а охоплюють різні напрями діяльності підприємства (т.1 а.с.181-189).
Так, зі змісту посадових інструкцій головного бухгалтера та головного економіста встановлено, що ці посади передбачають різні трудові функції, оскільки до функцій головного економіста належали економічне планування, аналіз господарської діяльності, формування штатного розпису та розрахунок економічних показників, водночас, головний бухгалтер забезпечував ведення бухгалтерського обліку, складання фінансової звітності та здійснення податкових розрахунків.
Відповідач не навів конкретного пункту посадової інструкції головного бухгалтера, відповідно до якого виконання функцій головного економіста належало до його основних трудових обов`язків.
Таким чином, матеріали справи підтверджують, що головному бухгалтеру доручено додаткову роботу за іншою посадою, яка не охоплювалася його основною трудовою функцією. Саме лише віднесення обох посад до категорії керівних або до категорії головних спеціалістів не спростовує фактичного виконання додаткової роботи і без дослідження її змісту не є достатнім доказом завдання підприємству матеріальної шкоди.
Щодо виконання головним бухгалтером додаткових функцій бухгалтера.
Судом також встановлено, що у період тимчасової відсутності бухгалтера виконання його обов`язків покладалося на головного бухгалтера, а саме на бухгалтера окремою службовою запискою були покладені додаткові функції щодо збору первинних документів, взаємодії з кошторисником, складання окремих актів та аналізу використання бюджетних коштів, які згодом, у зв`язку з його відсутністю, були покладені на головного бухгалтера (т.1 а.с.209-213).
Відповідач, посилаючись на керівний статус головного бухгалтера, не розмежував функцію з організації та контролю роботи бухгалтерської служби від безпосереднього виконання конкретних обов`язків відсутнього бухгалтера. Посадове керівництво підлеглими працівниками та фактичне виконання замість них визначених операцій не є тотожними трудовими функціями, внаслідок чого, контролюючий орган не довів, що всі роботи, за які було встановлено доплату, уже входили до посадової інструкції головного бухгалтера.
Окрім того, необґрунтованим є посилання відповідача на неможливість одночасного виконання основної та додаткової роботи в межах восьмигодинного робочого дня.
Так, стаття 105 КЗпП України прямо передбачає виконання додаткової роботи поряд з основною без звільнення від основної роботи, внаслідок чого, окремі години суміщення або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника, як правило, не відображаються в табелі окремо.
Отже, відображення у табелі 40-годинного робочого тижня не спростовує виконання додаткової роботи, а відповідає самій правовій природі роботи, передбаченої статтею 105 КЗпП України.
Так само законодавство не містить вимоги про обов`язкове призначення окремої посадової особи, яка повинна контролювати виконання головним бухгалтером додаткових обов`язків, оскільки відсутність такого окремого контролера не є доказом невиконання роботи або незаконності доплати. Посилання відповідача про те, що «не зрозуміло, як головний бухгалтер міг одночасно виконувати і контролювати роботу», є припущенням, а не висновком, заснованим на дослідженні первинних документів, результатів роботи чи конкретних невиконаних завдань.
Щодо додаткових функцій головного інженера.
Так, наказом КП «Калушавтодор» від 02.05.2023 за № 78/01-02 «Про збільшення обсягів посадових обов`язків» головному інженеру були доручені додаткові обов`язки щодо організації придбання, введення в експлуатацію та подальшого обслуговування модуля паливо-заправного комплексу (т.1 а.с.218).
Суд вказує, що збільшення обсягу виконуваних робіт саме й передбачає виконання додаткових завдань за тією самою посадою без зміни професії працівника, внаслідок чого, належність доручених робіт до інженерного напряму не спростовує збільшення їх кількісного обсягу.
Відповідач не порівняв обсяг роботи головного інженера до та після введення паливо-заправного комплексу й не встановив, що поява нового об`єкта не спричинила додаткового навантаження, внаслідок чого, висновок про те, що доручені наказом завдання становили виключно виконання звичайних посадових обов`язків, є необґрунтованим.
Щодо доплати головному інженеру за виконання обов`язків директора підприємства суд зазначає таке.
Наказом КП «Калушавтодор» від 30.03.2021 № 49/01-02 на головного інженера було покладено виконання обов`язків директора підприємства та встановлено відповідну доплату (т.2 а. с. 153– 155).
Заперечуючи правомірність цієї виплати, відповідач у відзиві на позовну заяву послався на пункт 2.12 Посадової інструкції головного інженера від 04.01.2022 № 6/02-02, відповідно до якого під час відсутності директора підприємства головний інженер виконує його обов`язки, набуває його прав та несе відповідальність за належне їх виконання.
Водночас, зазначена посадова інструкція затверджена 04.01.2022, тобто після видання наказу від 30.03.2021 № 49/01-02 та здійснення спірної виплати, у зв`язку із чим її положення не могли визначати зміст трудових обов`язків головного інженера у відповідний період.
У матеріалах справи міститься Посадова інструкція головного інженера від 22.05.2019 №58/01-02, пунктом 9 якої також передбачено виконання головним інженером обов`язків директора під час його відсутності. 
Проте ані акт ревізії від 28.03.2025 № 130907-21/6, ані відзив на позовну заяву не містять посилання на цю посадову інструкцію та правової оцінки її положень у взаємозв`язку з наказом від 30.03.2021 № 49/01-02.
Зокрема, під час ревізії відповідач не встановив, чи означало включення такого положення до посадової інструкції обов`язок головного інженера одночасно виконувати повний обсяг функцій директора без будь-якої додаткової оплати, не дослідив, чи звільнявся він у цей період від виконання власних посадових обов`язків, не проаналізував умови колективного договору та не визначив окремої суми доплати і єдиного соціального внеску, що припадає саме на цей епізод.
Наявність у матеріалах справи посадової інструкції від 22.05.2019 сама по собі не усуває необґрунтованості оскаржуваної вимоги. Використання судом пункту 9 цієї інструкції як самостійної підстави для визнання виплати незаконною означало б необхідність уперше замість органу державного фінансового контролю зіставити її положення з наказом про покладення обов`язків, визначити правову природу виплати та розрахувати відповідну частину заробітної плати і єдиного соціального внеску.
Суд може надати правильну правову кваліфікацію обставинам, належно встановленим контролюючим органом, однак, не може усувати недоліки проведеної ревізії шляхом самостійного формування нової фактичної підстави порушення, яка не була досліджена та покладена відповідачем в основу оскаржуваної вимоги.
За таких обставин наведене у відзиві посилання на посадову інструкцію, яка не діяла у спірний період, не підтверджує правомірності висновків ревізії, а наявність у матеріалах справи посадової інструкції 2019 року не може бути використана судом для виправлення та доповнення обґрунтування оскаржуваної вимоги.
Окрім того, передбачення виконання останнім додаткової роботи за посадою директора, суд зазначає, що вони не спростовують положення статті 105 КЗпП України в частині обов`язковості здійснення доплат при суміщенні професій (посад).
Щодо доплат начальникам дільниць.
Суд також вказує, що наказами директора КП «Калушавтодор» № 54/01-02 від 11.04.2022, № 67/01-02 від 12.05.2022, № 150/01-02 від 09.11.2022, № 38/01-02/1 від 28.02.2023 та № 110/01-02 від 14.07.2023 окремим працівникам, які займали посади керівників дільниць, було доручено виконання додаткових обов`язків, пов`язаних, зокрема, із благоустроєм додаткових територій, вирощуванням квіткової розсади, утриманням та обслуговуванням новопридбаних механізмів і транспорту, організацією роботи обладнання для ямкового ремонту, а також контролем за утриманням дитячих майданчиків.
Наказами КП «Калушавтодор» від 30.06.2021 № 87/01-02 (т.1 а.с.203) та від 21.12.2023 № 186/01-02 (т.1 а.с.200-202) працівникам підприємства відповідно до положень Колективного договору встановлено доплати за розширення зони обслуговування та збільшення обсягу виконуваних робіт у зв`язку з виконанням додаткових виробничих завдань (т.1 а.с.200-203).
Відповідач стверджує, що збільшення обсягів посадових обов`язків не є збільшенням обсягу роботи, а становить виконання прямих посадових обов`язків, однак, суд вказує, що саме збільшення кількості територій, об`єктів, одиниць обладнання, транспортних засобів або виробничих завдань може становити збільшення обсягу роботи за тією самою посадою.
Для такого виду доплати не обов`язково доручати працівникові роботу за іншою професією, оскільки збільшення обсягу роботи передбачає додаткову роботу в межах тієї самої професійної функції, внаслідок чого, довід відповідача про те, що робота здійснювалася «за тією самою посадою», не спростовує, а фактично відповідає ознакам збільшення обсягу робіт.
В даному аспекті суд також зазначає, що відповідачем не здійснено порівняння кількості об`єктів до та після видання наказів, площі територій, кількості одиниць техніки, кількості працівників у підпорядкуванні, обсягу виробничих завдань, нормативної та фактичної чисельності персоналу.
Суд зазначає, що без зазначеного аналізу неможливо зробити обґрунтований висновок, що обсяг роботи фактично не збільшився.
Щодо виплати за червень 2021 року суд ураховує, що пунктом 6.1 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом КП «Калушавтодор» на 2020-2023 роки передбачено застосування на підприємстві премій до державних і професійних свят.
Як вставлено зі змісту відповідного наказу, виплату працівникам здійснено до Дня Конституції України, тобто її фактична мета відповідала передбаченому колективним договором виду преміювання до державного свята.
За таких обставин пояснення позивача про помилкове використання в наказі терміна «доплата» замість «премія» не може розцінюватися як визнання безпідставності виплати чи завдання підприємству матеріальної шкоди. Неточність у найменуванні виплати не змінює автоматично її фактичної правової природи, яка визначається з урахуванням мети виплати, змісту наказу та положень колективного договору.
Відповідач не дослідив зазначених обставин, не перевірив відповідність виплати умовам преміювання та не обґрунтував, яким чином саме неправильне зазначення її назви зумовило безпідставне вибуття коштів підприємства, внаслідок чого, висновок про те, що позивач визнав установлене ревізією порушення, є необґрунтованим.
Оцінюючи наведені обставини в сукупності, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.01.2024 у справі № 420/6625/21, відповідно до якої обґрунтованість є однією з обов`язкових ознак рішення суб`єкта владних повноважень, а під час вирішення спору щодо правомірності вимоги органу державного фінансового контролю суд повинен надати правову оцінку змісту такої вимоги як індивідуально-правового акта та перевірити обґрунтованість доводів, покладених контролюючим органом в основу її прийняття.
Отже, правомірність оскаржуваної вимоги підлягає перевірці з огляду на фактичні та правові підстави, установлені відповідачем під час ревізії, зафіксовані в акті ревізії та покладені в основу відповідного індивідуального акта.
Як встановлено судом, визнаючи спірні виплати матеріальною шкодою підприємству, відповідач не провів належного індивідуального аналізу кожної виплати та не встановив усіх обставин, необхідних для висновку про її безпідставність, зокрема, під час ревізії не було належним чином зіставлено зміст наказів про встановлення доплат із посадовими інструкціями відповідних працівників, не розмежовано основні та додаткові трудові функції головного бухгалтера, головного економіста, бухгалтера, головного інженера та начальників дільниць, не досліджено фактичного збільшення кількості об`єктів, територій, обладнання, транспортних засобів і виробничих завдань, а також не встановлено конкретних обов`язків, які працівники не виконали.
Висновки ревізії переважно ґрунтуються на віднесенні відповідних працівників до керівного складу, загальних посиланнях на належність доручених завдань до професійного напряму їхньої діяльності та припущеннях щодо неможливості одночасного виконання основної і додаткової роботи в межах установленого робочого часу.
За таких обставин відповідач не довів, що всі охоплені актом ревізії виплати були безпідставними та спричинили КП «Калушавтодор» матеріальну шкоду саме у визначеному ним розмірі.
Продовжуючи оцінку висновків ревізії, суд зазначає, що відповідач обґрунтовує неправомірність спірних виплат положеннями постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 № 1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» та Інструкції від 14.05.1982 № 53-ВЛ, зокрема, встановленими ними обмеженнями щодо виплати доплат окремим працівникам керівного складу.
Водночас, відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 № 1545-XII акти законодавства Союзу РСР застосовуються лише щодо питань, які не врегульовані законодавством України, та за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. 
Отже, їх застосування має умовний і субсидіарний, а не безумовний характер та потребує встановлення відсутності сучасного національного регулювання відповідного питання. 
В даному аспекті суд вказує, що спірні правовідносини не є повністю неврегульованими, оскільки стаття 97 КЗпП України та стаття 15 Закону України «Про оплату праці» передбачають установлення форм і систем оплати праці, доплат, надбавок та інших виплат у колективному договорі з дотриманням законодавства і відповідних угод, стаття 105 КЗпП України безпосередньо регулює оплату суміщення професій та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника, а галузевими угодами і колективними договорами позивача визначено умови та розміри доплат також за розширення зони обслуговування і збільшення обсягу виконуваних робіт.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 у справі № 804/3583/17 виходив із того, що виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника здійснюється поряд з основною роботою протягом установленого робочого дня, оформлюється наказом роботодавця та передбачає обов`язкове нарахування доплати на умовах, визначених колективним договором. Внаслідок чого, сама належність працівника до керівного складу або виконання додаткової роботи в межах установленої тривалості робочого часу не є достатньою підставою для невиплати доплати.
З огляду на це Постанова № 1145 та Інструкція № 53-ВЛ можуть враховуватися субсидіарно для розмежування суміщення професій, розширення зони обслуговування, збільшення обсягу робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Проте з можливості використання цих актів для визначення понять не випливає застосування всіх передбачених ними обмежень, зокрема, переліку керівних працівників, яким доплати не проводяться. 
Суд вказує, що застосовність такого обмеження мала бути окремо обґрунтована з урахуванням статей 97 і 105 КЗпП України, галузевих угод та колективних договорів позивача.
Посилання відповідача на лист Міністерства праці та соціальної політики України від 06.05.2001 за № 03-2/2091-018-2 та від 26.05.2003 № 18-349 також не є достатньою правовою підставою для висновків ревізії, оскільки листи органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами та не встановлюють загальнообов`язкових правил поведінки.
Більше того, листом Міністерства праці та соціальної політики України від 25.03.2010 №319/13/84-10 роз`яснено, що постанова № 1145 та Інструкція № 53-ВЛ застосовуються лише в частині визначення поняття суміщення професій (посад). 
Наявність різних за змістом роз`яснень компетентного органу додатково свідчить, що висновок про застосування переліку керівних працівників не є безспірним і потребував належного нормативного та фактичного обґрунтування.
Окрім того, листом Державної служби України з питань праці від 13.05.2025 № 410/2.3/2.1-ЗВ-25а додатково зазначено, що розміри доплат за суміщення професій, виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника та розширення зони обслуговування визначаються колективним договором, а листи центральних органів виконавчої влади мають інформаційний характер і не встановлюють правових норм. 
При цьому, відповідач не провів індивідуального аналізу кожної спірної виплати, не зіставив зміст основної роботи працівників із конкретно дорученими додатковими обов`язками, не встановив факту невиконання додаткової роботи, порушень під час видання відповідних наказів або відсутності передбачених галузевими угодами та колективними договорами умов для встановлення доплат. 
Висновок про незаконність виплат зроблено з огляду на посадовий статус їх одержувачів і загальне посилання на акти Союзу РСР.
Таким чином, відповідач помилково ототожнив можливість субсидіарного використання Постанови № 1145 та Інструкції № 53-ВЛ для визначення окремих понять із безумовним застосуванням усіх передбачених ними обмежень, без індивідуального дослідження кожної виплати, зіставлення її підстав із чинним законодавством України, галузевою угодою та колективним договором саме посилання на посаду працівника і радянські нормативні акти не є достатнім для визнання всієї суми виплат матеріальною шкодою.
Окрім того, наведений підхід узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.08.2014 у справі № 2а-16341/12/2670. 
Суд касаційної інстанції, пославшись на статті 15, 16 Закону України «Про оплату праці», відповідно до яких умови запровадження та розміри доплат установлюються підприємством у колективному договорі з дотриманням законодавства, генеральної та галузевих угод, зазначив: «Відсутність в наказах по підприємству вказівки на конкретний обсяг та вид додаткової роботи та додаткових обов`язків, за які здійснювалась виплата надбавок та доплат, не може слугувати в даному випадку сама по собі причиною для твердження про безпідставність проведення таких виплат за умови, якщо виплати здійснювались у відповідності до положень колективного договору та у визначених розмірах з урахуванням норм статей 15, 16 Закону України “Про оплату праці”».
Наведений висновок суду касаційної інстанції був урахований під час нового розгляду справи та підтриманий судом апеляційної інстанції, зокрема, апеляційний суд вказав: «Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність дій Відповідача по встановленню визначених в акті ревізії доплат працівникам підприємства (крім керівника), оскільки такі дії вчинені відповідно вимог трудового законодавства, положень Галузевої угоди, Колективного договору та Статуту підприємства".
Отже, наведена судова практика додатково підтверджує, що правомірність доплати не може визначатися виключно належністю працівника до керівного складу та формальним посиланням на пункт 15 постанови № 1145. Контролюючий орган повинен дослідити положення галузевої угоди, колективного договору, статуту, трудового договору або контракту, а також фактичний зміст і обсяг додаткової роботи кожного працівника.
Таким чином, відповідач, оцінюючи правомірність встановлення спірних доплат, фактично обмежився формальним посиланням на належність працівників до категорії осіб, які обіймають керівні посади, не дослідивши зміст повністю їх посадових інструкцій, характер дорученої додаткової роботи, а також не встановивши, що така робота охоплювалася їх трудовими функціями.
Наведені у відзиві та акті доводи зводяться до власного тлумачення відповідачем норм трудового законодавства та не спростовують встановлених судом обставин щодо фактичного виконання працівниками додаткової роботи, яка не охоплювалася їх основними посадовими обов`язками.
Суд також враховує, що стаття 105 КЗпП України, статті 15, 16 Закону України «Про оплату праці», Галузева угода та Колективний договір не містять заборони на встановлення доплат працівникам, які обіймають керівні посади, відповідно, статус працівника як керівника не може бути достатньою підставою для висновку про незаконність доплати без встановлення того, що доручена йому робота охоплювалася його основними посадовими обов`язками.
Разом з тим, контролюючий орган вважає, що відшкодування шкоди (збитків) заподіяної установі на загальну суму 452 288,77 грн. має бути здійснено підконтрольною установою відповідно до норм статей 130-136 Кодексу законів про працю України.
Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до статті 135-1 КЗпП України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи.
Порядок визначення розміру шкоди врегульовано статтею 135-3 КЗпП України.
Так, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
Проте, у разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.
Згідно статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.
Суд погоджується, що законодавство не встановлює уніфікованої форми вимоги Держаудитслужби і не зобов`язує контролюючий орган детально описувати кожну технічну дію, яку повинен здійснити керівник підприємства.
Однак, формулювання «забезпечити відшкодування відповідно до статей 130– 136 КЗпП України» не дає можливості встановити хто саме повинен відшкодувати кошти, на якій правовій підставі, у якому розмірі, чи допускається відрахування із заробітної плати, чи необхідно подавати позов, хто є належним відповідачем у такому позові, чи йдеться про обмежену або повну матеріальну відповідальність, як розподіляється загальна сума між різними особами і наказами.
Фактично відповідач поклав на позивача обов`язок самостійно установити винних осіб, визначити склад правопорушення, розрахувати індивідуальний розмір відповідальності, визначити належний спосіб стягнення, вирішити питання, які повинні були бути досліджені під час ревізії.
Така вимога створює ризик нових порушень трудового законодавства, зокрема, незаконних відрахувань із заробітної плати або безпідставного пред`явлення позовів до працівників, внаслідок чого, посилання відповідача на право керівника самостійно обрати «найкращий шлях» не усуває юридичної невизначеності вимоги.
Вибір способу виконання можливий лише після того, як контролюючий орган належно встановив суб`єкта, підстави й обсяг відповідальності. 
Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту висновку як акта індивідуальної дії.
Зобов`язальний характер вимог щодо усунення виявлених порушень свідчить як про встановлення цих порушень, так і про визначення імперативного обов`язкового способу їхнього усунення.
Відтак, суд додатково вказує про невизначеність вимоги, що визначена у пункті 1, наслідком чого є її протиправність.
Окрім того, оскільки висновок про зайве нарахування єдиного соціального внеску в сумі 81 075,21 грн. є похідним від висновку про безпідставність відповідних виплат працівникам, недоведеність основного порушення виключає наявність достатніх підстав і для проведення передбаченого оскаржуваною вимогою коригування єдиного соціального внеску.
Щодо посилання відповідача на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 у справі № 460/28722/23 суд вказує, що рішення суду першої інстанції не містить обов`язкового для інших судів висновку щодо застосування норм права, а правова оцінка обставин в іншій справі відповідно до частини сьомої статті 78 КАС України не має преюдиційного значення. Окрім того, у справі № 460/28722/23 були встановлені відсутність економії фонду оплати праці та вакантних посад і неконкретність наказів, тоді як у цій справі спір стосується різних за підставами виплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та додаткових виробничих завдань, що потребує окремої оцінки кожного епізоду.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В рішенні "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій.
За таких обставин, заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими, внаслідок чого, адміністративний позов підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 04.06.2025 та від 20.05.2025 підтвердив сплату судового збору на суму 5569,20 грн., за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в розмірі 5569,20 грн. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов Комунального підприємства "Калушавтодор" Калуської міської ради – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати пункт 1 вимоги Управління західного офісу державної аудиторської служби в Івано-Франківській області за № 130907-14/758-2025 від 24.04.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління західного офісу державної аудиторської служби в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40913619, вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь Комунального підприємства "Калушавтодор" Калуської міської ради (РНОКПП 34519595, вул. Долинська, 44а, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300) сплачений судовий збір в розмірі 5569,20 грн. (пять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 20 копійок). 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Учасники справи:
Позивач:
Комунальне підприємство "Калушавтодор" Калуської міської ради (РНОКПП 34519595, вул. Долинська, 44а, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область,77300).

Відповідач:
Управління західного офісу державної аудиторської служби в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40913619, вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя    /підпис/ Панікар І.В.