ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/8150/24 пров. № А/857/7809/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Глазька С.М. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):
від позивача – не з`явився;
від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.12.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та скасування рішень про відмову в перетинанні державного кордону, відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди (суддя суду І інстанції: Плеханова З.Б., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.12.2025р., м.Ужгород; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

09.12.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 щодо відмови позивачу в перетинанні державного кордону України;
визнати протиправним та скасувати рішення начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 від 16.07.2024р., яким відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України;
відшкодувати позивачу за рахунок держави моральну шкоду, завдану незаконними діями начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 щодо відмови позивачу в перетинанні державного кордону України та незаконним рішенням начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 від 16.07.2024р., яким відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України в розмірі 300766650000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3051 грн. 76 коп., заподіяну позивачу незаконними діями та рішенням начальника 2-ї групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 ;
визнати протиправними дії інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 щодо відмови позивачу в перетинанні державного кордону України;
визнати протиправним та скасувати рішення інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 від 20.07.2024р., яким відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України;
відшкодувати позивачу за рахунок держави моральну шкоду, заподіяну позивачу незаконними діями інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 щодо відмови позивачу в перетинанні державного кордону України та незаконним рішенням інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 від 20.07.2024р., яким відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України - в розмірі 1805533300000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 5572 грн. 15 коп., заподіяну позивачу незаконними діями та незаконним рішенням інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 щодо відмови позивачу в перетинанні державного кордону України та незаконним рішенням інспектора прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстра-сержанта ОСОБА_3 від 20.07.2024р., яким відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України (Т.1, а.с.1-15).

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово (Т.1, а.с.113-115, 155-164).

Згідно ухвали суду від 19.11.2025р. розгляд справи здійснений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (Т.1, а.с.190-191).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.12.2025р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (Т.1, а.с.248-260).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (Т.2, а.с.1-8).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на незаконність рішень відповідача щодо відмови в перетинанні державного кордону України, через що просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну (немайнову) шкоду.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно ухвали апеляційного суду від 16.06.2026р. призначено апеляційний розгляд справи в судовому засіданні (Т.2, а.с.55-56).
Відповідно до ухвали апеляційного суду від 07.07.2026р. витребувано від відповідача додаткові докази по справі, які в установлений судом строк представлено відповідачем (Т.2, а.с.66-70, 81-92).

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (Т.1, а.с.32-33).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 10.07.2024р. (повторного) убачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрували 06.11.1993р. шлюб (Т.1, а.с.61).
Актом про встановлення фактичного місця проживання/непроживання особи № 31/15-16 від 25.07.2025р. встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_5 , 25.12.1938р. (Т.1, а.с.65-66).
Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії № 1435 від 19.04.2024р. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду як невиліковно хвора особа, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватись та самообслуговуватись (Т.1, а.с.67).
Відповідно до Акту встановлення факту здійснення догляду № 53/02-71 від 22.07.2024р. ОСОБА_1 здійснює догляд за ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.28, 69).
З метою перетину державного кордону України позивач 16.07.2024р. прибув до пункту попуску «Дякове» та надав посадовій особі відповідача пакет документів.
16.07.2024р. начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України, зазначивши у рішенні, що громадянин не надав на прикордонний контроль документи, що надають право виїзду в умовах правового режиму воєнного стану, від руки дописано «не встановлений факт здійснення догляду за особою відповідно до ПКМУ 1560 від 16 травня 2024р.» (Т.1, а.с.27).
В подальшому з метою перетину державного кордону України позивач 20.07.2024р. прибув до пункту попуску «Солотвино» та надав посадовій особі відповідача пакет документів.
20.07.2024р. інспектор прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстер-сержант ОСОБА_3 прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України, зазначивши у рішенні, що «на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», а також пунктів 2, постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон за відсутності підстав на право перетинання державного кордону згідно постанови Кабінету Міністрів України № 57.» (Т.1, а.с.29, 34).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що військові квитки військовозобов`язаних, які виїжджають за кордон на строк більш як три місяці, здаються до військового комісаріату за місцем військового обліку та замість військових квитків, прийнятих на зберігання, видається довідка військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон.
Однак, позивач не надав суду доказів надання зазначеної довідки відповідачу, під час проходження прикордонного контролю.
Також позивачем не додано штампу про оформлення виїзду за кордон на постійне місце проживання, визначеного додатком 6 до Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 816 від 16.08.2016р.
Таким чином, оскільки під час проходження прикордонного контролю позивач не надав документ (довідку), який підтверджує факт зняття його з військового обліку в зв`язку із вибуттям за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців та вилучення його військово-облікового документу в передбаченому законом порядку та штампу про оформлення виїзду за кордон на постійне місце проживання, визначений додатком 6 до Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 816 від 16.08.2016р., тому відповідач мав законні підстави для відмови позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України.
Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про те, що рішення відповідача є правомірними, тому вимога позивача про відшкодування моральної та матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Із змісту заявленого позову слідує, що його предметом є оскарження рішень відповідача від 16.07.2024р. та 20.07.2024р., згідно яких позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України.

Вирішуючи наведений спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до абз.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом
Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з п.2 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до п.3 цього Указу в зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На момент розгляду адміністративної справи в суді апеляційної інстанції строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Відповідно до ст.1 Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. «Про правовий режим воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно з п.6 ч.1 ст.8 цього Закону в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затв. постановою КМ України № 1455 від 29.12.2021р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України № 3543-ХІІ від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України № 1710-VI від 05.11.2009р. «Про прикордонний контроль» (далі - Закон № 1710-VI).
Частиною 1 ст.2 Закону № 1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
За приписами ч.1 ст.14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України № 457 від 05.06.2023р.
Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у рішенні від 16.07.2024р. зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, оскільки громадянин не надав на прикордонний контроль документи, що надають право виїзду в умовах правового режиму воєнного стану, від руки дописано «не встановлений факт здійснення догляду за особою відповідно до ПКМУ 1560 від 16 травня 2024р.».
В рішенні від 20.07.2024р. ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», а також п.2 постанови КМ України № 57 від 27.01.19965р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Отже, в обох випадках відмови відповідача ґрунтуються на тому, що позивач не надав на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану.
Водночас, рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто, визначення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019р. у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020р. у справі № 819/330/18, від 10.01.2020р. у справі № 2040/6763/18).

У спірних рішеннях про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Водночас, спірні рішення не містять висновків про недостатність, недостовірність чи невідповідність документів, поданих ОСОБА_1 під час здійснення прикордонного контролю. 

У свою чергу, за твердженням відповідача, він надав всі необхідні документи, які підтверджували його право на виїзд (у першому випадку – як особа, яка здійснює постійний догляд за особою, яка потребує постійного догляду; в другому випадку – як особа, яка виїздить на постійне місце проживання за межі України).

З огляду на вказане, спірні рішення від 16.07.2024р. і 20.07.2024р. не відповідають критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжують їх неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому, колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2024р. у справі № 380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на перелік наданих позивачем документів колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що в оскаржуваних рішеннях не вказано чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.
Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів вважає, що спірні рішення відповідача від 16.07.2024р. і 20.07.2024р. не відповідають вимогам закону, а тому в цій частині заявлений позов підлягає до задоволення.

Стосовно заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди колегія суддів враховує наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 Цивільного кодексу /ЦК/ України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Із змісту заявленого позову слідує, що позивач просить відшкодувати понесену ним матеріальну шкоду, яка складається з витрат на проїзд до пунктів пропуску та зворотному напрямку (придбання бензину та підтримання життєдіяльності в дорозі), оплати вартості міжнародного полісу страхування цивільно-правової відповідальності водіїв наземного транспорту (Т.1, а.с.59, 64, 70).
Водночас, вказані витрати стосуються придбання палива, харчування та послуг страхування, а тому не можуть вважатися збитками (шкодою), спричиненими рішеннями відповідачами. Також останні були понесені до прийняття відповідачем таких рішень, а тому будь-яких причинно-наслідковий зв`язок між останніми є відсутнім.
Звідси, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. 

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів керується наступним.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п.86, 89; від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22.11.2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Разом з тим, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.
Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020р. у справі № 560/798/16-а.

Отже, поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди спірними в цій справі рішеннями відповідача, які торкаються відмови в перетинанні державного кордону України, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними рішеннями відповідача. 
Крім того, позовна заява не містять мотивів, з яких виходив позивач, визначаючи вимогу про відшкодування моральної шкоди у відповідному розмірі та обґрунтувань, чому саме така сума підлягає відшкодуванню.

Оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною поведінкою відповідача, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності останнього, жодним чином не обґрунтував грошову оцінку такої шкоди, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вказаних доводів позивача.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020р. у справі № 1340/4056/18.

Водночас, публічне встановлення порушення, якого зазнав позивач, у рішенні суду само по собі є належною додатковою формою відшкодування. У деяких ситуаціях цього є достатньо для виправлення ситуації.
З огляду на викладене, встановлення порушення становить додаткову справедливу сатисфакцію за завдану відповідачем моральну шкоду. 
Звідси, констатацію фактів допущених протиправних дій суб`єкта владних повноважень у розглядуваних правовідносинах належить вважати додатковою сатисфакцією позивачу в даній ситуації.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, через що підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.12.2025р. в адміністративній справі № 260/8150/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, прийняте начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 16.07.2024р., яким відмовлено ОСОБА_1 у виїзді з України.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » майстром-сержантом ОСОБА_3 20.07.2024р., яким відмовлено ОСОБА_1 у виїзді з України.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції скороченого (вступної та резолютивної частини) судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	С. М. Глазько 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 15.07.2026р.