ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 725/3092/25
провадження № 22-ц/822/1010/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач – Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради
відповідач – ОСОБА_1 
третя особа – Служба у справах дітей Чернівецької міської ради
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 20 листопада 2025 року
головуючий у суді першої інстанції суддя Скуляк І. А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради (далі – Департамент) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь повторно та надмірно виплачені відповідачці бюджетні кошти допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 57 000 гривень.
Позов обґрунтований тим, що 29 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради із заявою про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.
29 березня 2022 року ОСОБА_1 разом із сином взято на облік в Департаменті та включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1 .
В подальшому 22 квітня 2022 року відповідачка звернулася до Департаменту з письмовою заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, а саме: дочці – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сину – ОСОБА_4 .
Рішенням Департаменту про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 12 травня 2022 року ОСОБА_1 призначено допомогу з 01 березня 2022 по 31 травня 2022 року в розмірі 2 000 гривень, на дочку в розмірі 2 000 гривень та на сина – 3 000 гривень, щомісячно.
Також дочка відповідачки ОСОБА_3 29 березня 2022 року самостійно подала до Департаменту письмову заяву про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
29 березня 2022 року ОСОБА_3 взято на облік в Департаменті та включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання у місті Чернівці.
27 квітня 2022 року, дочка відповідачки ОСОБА_3 звернулася до Департаменту з письмовою заявою про надання допомоги на проживання, внаслідок чого рішенням Департаменту про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 31 травня 2022 року ОСОБА_3 призначено допомогу з 01 березня 2022 року по 30 квітня 2022 року в розмірі 2 000 гривень щомісячно.
Відтак, на думку позивача, відповідачці було надмірно виплачено бюджетні кошти за період з 01 березня 2022 року по 31 березня 2023 року в сумі 57 000 гривень.
Короткий зміст заочне рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 20 листопада 2025 року позов Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради 57 000 гривень повторно та надмірно виплачених їй бюджетних коштів допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Вирішено питання розподілу судових витрат у виді судового збору.
Заочне рішення суду мотивоване тим, що 29 березня 2022 року відповідачка звернулася до Департаменту із заявою про взяття її та сина на облік як внутрішньо переміщених осіб, а 22 квітня 2022 року подала заяву про надання допомоги на проживання для доньки та сина. На підставі цих звернень рішенням від 12 травня 2022 року відповідачці було призначено допомогу на неї, доньку та сина. 
Судом встановлено, що дочка відповідачки 29 березня 2022 року самостійно стала на облік ВПО, а 27 квітня 2022 року подала власну заяву про надання допомоги, яку їй також було призначено окремим рішенням Департаменту від 31 травня 2022 року. 
Внаслідок таких обставин відповідачці ОСОБА_1 було здійснено подвійну (надмірну) виплату соціальної допомоги за період з 01 березня 2022 року по 31 березня 2023 року на загальну суму 57 000 гривень. На неодноразові письмові попередження та вимоги позивача про добровільне повернення коштів відповідачка жодним чином не відреагувала. 
Отже, враховуючи вимоги Порядку надання допомоги ВПО (№332), за якими внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність поданої інформації, та керуючись статтями 1212 ЦК України щодо обов`язку повернути безпідставно набуте майно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 20 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до викладення у рішенні суду висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи.
Вважає, що суд розглянув справу за відсутності відповідачки, яку не було належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, оскільки повістки не надсилалися на жодну з відомих суду та позивачу адрес (місце реєстрації у м. Києві, місце перебування як ВПО чи фактичне місце проживання у місті Чернівці), а формальний виклик через оголошення на сайті Судової влади є неналежним та порушує принципи рівності і змагальності сторін. 
Зазначає, що суд безпідставно, за власною ініціативою та без обов`язкового клопотання позивача, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, чим позбавив відповідачку права на повноцінний судовий захист. 
Акцентує увагу на тому, що суд проігнорував факт відкритої та добросовісної поведінки відповідачки, яка достовірно вказала дані дітей при оформленні допомоги, а також повідомила Департамент про свій виїзд за кордон 05 серпня 2022 року через месенджер WhatsApp.
Підкреслює, що допомога призначалася рішенням позивача від 12 травня 2022 року, а подальше її автоматичне нарахування було виключно помилкою чи бездіяльністю самого державного органу, а не наслідком недобросовісності чи рахункової помилки з боку отримувача. 
Вважає, що суд помилково не застосував норми Порядку надання допомоги ВПО (№332), які підлягали застосуванню, не обґрунтував складові стягуваної суми і безпідставно визнав виплати надмірними та повторними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
29 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради із заявою про взяття її на облік внутрішньо переміщених осіб (а. с 13-15).
29 березня 2022 року ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 взято на облік в Департаменті та включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання/перебування АДРЕСА_1 (а. с 16).
22 квітня 2022 року відповідачка звернулася до Департаменту з письмовою заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам дочці – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сину – ОСОБА_4 (а. с 18).
Рішенням Департаменту призначено допомогу з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року на відповідача в розмірі 2 000 гривень, на дочку – ОСОБА_3 в розмірі 2 000 гривень та на сина – ОСОБА_4 3 000 гривень, щомісячно. Загальна сума допомоги на сім`ю 7 000 гривень (а. с 19).
Також судами встановлено, що 29 березня 2022 року дочка відповідачки, ОСОБА_3 , самостійно звернулась до Департаменту із письмовою заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у результаті чого її взято на облік в Департаменті та включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання у місті Чернівці (а. с 21-26).
27 квітня 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Департаменту з письмовою заявою про надання допомоги на проживання, внаслідок чого рішенням Департаменту про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 31 травня 2022 року ОСОБА_3 призначено допомогу з 01 березня 2022 року по 30 квітня 2022 року в розмірі 2 000 гривень щомісячно. Зазначену суму (4 000 гривень) виплачено ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною довідкою (а. с. 28-30).
З витягу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (далі – ЄІССС) апеляційним судом встановлено, що Департаментом у період з березня по серпень 2022 року виплачено відповідачці допомогу переміщеним особам, із розрахунком 7 000 гривень на місяць, що загалом становить 42 000 гривень, а у період з листопада 2022 року по березень 2023 року – із розрахунку 5 000 гривень на місяць, що загалом становить 25 000 гривень (а. с. 31-33).
Вказані вище обставини, щодо розміру виплаченої ОСОБА_1 допомоги переміщеним особам, відповідачкою в апеляційній скарзі визнаються.
Позивачем неодноразово надсилалися на ім`я відповідачки ОСОБА_1 попередження (вимоги) про відшкодування надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги (а. с. 37-41).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заочне рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення
Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Як вбачається з наявної в матеріалах відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду, ОСОБА_1 немає зареєстрованої в Чернівецькій області адреси місця проживання.
Разом із цим, з матеріалів справи вбачається, що місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Апеляційним судом також встановлено, що у листуванні із Департаментом соціальної політики Чернівецької міської ради, зокрема у заяві про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, відповідачкою вказано фактичне місце проживання  АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з частинами першою-шостою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, – разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності – разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23) дійшла наступних висновків.
Процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення – шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі – через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.
Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС.
Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим.
Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення копій судового рішення особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення копії судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, днем вручення якого є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонена, та може здійснюватися як додаткова, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судового рішення відповідно до статті 272 ЦПК України
У ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі направлялась відповідачці за фактичною адресою проживання у місті Чернівці, проте конверт повернувся до суду із відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Відтак, про судове засідання призначене на 05 червня 2025 року ОСОБА_1 була повідомлена належним чином.
У судове засідання призначене на 07 червня 2026 року ОСОБА_1 повідомлялася шляхом направлення їй судової повістки засобами поштового зв`язку, проте конверт був повернутий відправнику зв`язку із закінчення строку зберігання.
Апеляційним судом також встановлено, що про проведення судового засідання 18 вересня 2025 року відповідачка не була належним чином повідомлена, оскільки конверт із рекомендованим повідомленням з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою було повернуто на адресу суду 20 вересня 2025 року, тобто повістка на вказану дату вважається врученою вже після проведення судового засідання.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Із наведеного вище вбачається, що у судові засідання призначені на 07 червня та 18 травня 2025 року відповідачка не була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.
З матеріалів справи також вбачається, що у судове засідання призначене на 20 листопада 2025 року (день ухвалення оскаржуваного рішення) ОСОБА_1 повідомлялась про дату час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
У даному випадку, суд першої інстанції не вжив всіх необхідних засобів для належного повідомлення відповідачки про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в силу положень статті 128 ЦПК України суд був зобов`язаний направити судову повістку рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відтак, у матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення судом ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи.
Усупереч наведеним нормам процесуального права суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив оскаржуване рішення за відсутності доказів належного інформування відповідачки про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За таких обставин порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.
Щодо вирішення спору по суті
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з частинами другою, третьою та шостою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частиною 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Як передбачено частинами першою, другою статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері соціального забезпечення громадян (враховуючи правовідносини між сторонами та час їх виникнення) регулюються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закону), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 № 322 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі – Порядок, Порядок № 322). 
Закон, як вказано у преамбулі, визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій. Вказаною Постановою Кабінету Міністрів України затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам; Порядок використання коштів державного бюджету для надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Статтею 3 та 5 Закону визначено, що формування державних соціальних стандартів і нормативів здійснюється за такими принципами: забезпечення визначених Конституцією України соціальних прав та державних соціальних гарантій достатнього життєвого рівня для кожного; законодавчого встановлення найважливіших державних соціальних стандартів і нормативів; диференційованого за соціально-демографічними ознаками підходу до визначення нормативів; наукової обґрунтованості норм споживання та забезпечення; соціального партнерства; гласності та громадського контролю при їх визначенні та застосуванні; урахування вимог норм міжнародних договорів України у сфері соціального захисту та трудових відносин. Державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.
За приписами частини першої, другої статті 17, частини першої статті 20 Закону основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.
Відповідно до статті 22 Закону розмежування повноважень органів державної влади та органів місцевого самоврядування у сфері формування та застосування нормативів фінансового забезпечення надання державних соціальних гарантій визначається відповідно до Конституції України та законів України. Координацію діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо застосування державних соціальних стандартів і нормативів та нормативів фінансового забезпечення надання державних соціальних гарантій здійснюють спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, що відповідають за реалізацію державної політики у сфері фінансів та соціального захисту. Порядок надання відповідних соціальних гарантій, пільг встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Вказаний вище Порядок №322 (у редакції чинній, на час звернення відповідачки до органу соціального захисту) визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі – допомога). 
Так, пунктом 2 Порядку передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 204.
Облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».
Відповідно до пункту 3 Порядку, допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 року включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей – 3000 гривень, для інших осіб – 2000 гривень.
Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням.
Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 року включно, надається починаючи з березня 2022 року.
Починаючи з травня 2022 року допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також внутрішньо переміщеним особам, у яких житло зруйноване або непридатне для проживання внаслідок пошкодження і які подали заявку на відшкодування відповідних втрат, зокрема через Єдиний державний веб-портал електронних послуг.
Внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги (пункт 5 порядку).
Для отримання допомоги, згідно пункту 6 Порядку, внутрішньо переміщена особа заповнює заяву, яка формується засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (далі - Портал Дія).
Заява про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за формою згідно з додатком 1 може бути також подана до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, уповноваженої особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або центру надання адміністративних послуг.
Перевірка відомостей, зазначених внутрішньо переміщеною особою в заяві, проводиться під час формування та подання заяви засобами Порталу Дія (пункт 8 Порядку).
Як вбачається із матеріалів справи, що переглядається, 22 квітня 2022 року, відповідачка звернулася до Департаменту з письмовою заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам дочці та у графі неповнолітні діти вказала свою доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 .
Дочка відповідачки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час звернення ОСОБА_1 до Департаменту із заявою від 22 квітня 2022 року вже досягла повноліття.
Отже, відповідно до вимог Порядку № 322, ОСОБА_1 не мала законних підстав звертатися із заявою про призначення допомоги на проживання в інтересах своєї повнолітньої доньки, оскільки остання мала самостійно реалізувати своє право на отримання такої допомоги (що нею і було зроблено шляхом подання власної заяви 27 квітня 2022 року).
Колегій суддів враховує, що за положеннями статей 1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, у статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача. Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила.
Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).
Як встановлено судом, Департамент, приймаючи рішення від 12 травня 2022 року про призначення допомоги ОСОБА_1 , у тому числі на її доньку, достовірно володів інформацією про вік ОСОБА_3 , оскільки це було зазначено у самій заяві. Крім того, орган соціального захисту мав повний доступ до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та ЄІССС, де ОСОБА_3 на той момент вже перебувала на обліку як ВПО (з 29 березня 2022 року) та подала самостійну заяву про виплати (27 квітня 2022 року). 
Колегія суддів зауважує, що вказані соціальні виплати у розмірі 2 000 гривень на місяць, які відповідачка отримувала впродовж шести місяців (загалом – 12 000 гривень), були призначені її дочці та не є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, пенсією, допомогою відповідачці, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліментами та іншими грошовими сумами, надані ОСОБА_1 як засіб до її існування, оскільки ці кошти надавались як засіб для існування ОСОБА_3 , а відповідно лише вона могла бути законним отримувачем цих коштів відповідно до положень Порядку № 332.
Отже, оскільки безпідставно набуті відповідачкою у період з березня по серпень 2022 року грошові кошти у розмірі 12 000 гривень призначалися не їй як засіб до існування, а її повнолітній доньці, положення статтею 1215 ЦК України, у даному випадку на ці правовідносини не поширюється, а отже позов у цій частині слід задовольнити.
Також за змістом позовних вимог Департамент просив стягнути з відповідачки 57 000 гривень, з яких 45 000 гривень, як вбачається із розрахунку позивача, це грошові кошти отримані ОСОБА_1 у період з травня 2022 року по березень 2023 року як допомога внутрішньо переміщеним особам для неї та її сина.
Апеляційний суд зауважує, що у цій частині, позивач жодним чином не обґрунтував позов, зокрема не вказав у чому саме полягає безпідставність набуття ОСОБА_1 вказаних грошових коштів як допомоги для неї та її сина.
Крім цього, як вже зазначалось вище, саме позивач має довести наявність рахункової помилки зі свого боку або ж недобросовісність з боку набувача.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 6 статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Проте матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що при нарахуванні допомоги на проживання безпосередньо самій відповідачці та її сину Департаментом було допущено рахункову (арифметичну) помилку.
Так само позивачем не доведено факту недобросовісності з боку ОСОБА_1 щодо отримання виплат на себе та сина. Жодних доказів подання відповідачкою недостовірних відомостей щодо себе чи свого сина, або приховування обставин, що впливають на право отримання цієї допомоги, позивач суду не надав.
Посилання позивача у позовній заяві на зазначення відповідачкою своєї доньки у заяві про отримання допомоги для внутрішньо переміщених осіб, на вирішення спору у цій частині (повернення 45 000 гривень) не впливають.
За таких обставин, виплачена відповідачці та її сину соціальна допомога є грошовими сумами, наданими фізичній особі як засіб до існування, які виплачені добровільно за відсутності рахункової помилки платника та недобросовісності набувача. 
Вирішуючи вказаний спір, колегія суддів вважає за необхідне звернутися до принципу належного урядування. Зокрема, у п. 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia) ЄСПЛ зазначив, що принцип належного урядування встановлює, що на фізичну особу, яка діє добросовісно, не повинна перекладатися відповідальність за допущену органами держави помилку, якщо така помилка стала наслідком недотримання державними органами своїх внутрішніх правил і процедур крім випадків, якщо такі правила не випливають з публічно доступних актів, або якщо така особа була іншим чином обізнана або повинна була бути обізнаною про те, що державний орган не мав повноважень вчиняти відповідні дії. Суд виснував, що особа не має нести відповідальність за недотримання державними органами своїх власних внутрішніх правил та процедур, недоступних для громадськості та які, в першу чергу, призначені для забезпечення підзвітності та ефективності всередині державного органу (див. також рішення ЄСПЛ у справах: «Максименко та Герасименко проти України», заява №49317/07, п. 64, «Кривенький проти України», заява № 43768/07, п. п. 45, 71 та ін.). Як правило, непропорційність покладення на добросовісного набувача тягаря за виправлення помилок, допущених державним органом, має місце у справах, пов`язаних з поверненням безпідставно набутого майна або помилково нарахованої державної допомоги особі. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що ризик будь-якої помилки, допущеної державною владою, повинна нести сама держава; помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавлених осіб.
Відтак, навіть за існування помилки зі сторони відповідного органу, її виправлення не може відбуватись за рахунок інших осіб.
Отже, позивачем у встановленому законом порядку не доведено факту зловживань з боку відповідачки, винність її дій чи недобросовісність щодо надання недостовірних даних, що призвели до безпідставного отримання соціальних виплат, а отже позивачем не надано належних та допустимих доказів, що переплата за сумою призначеної допомоги в розмірі 45 000 гривень виникла з вини відповідачки, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції від 20 листопада 2025 року ухвалено з порушенням норм процесуального права, які відповідно до пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 000 гривень.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позову у цій справі, з урахуванням його подачі в електронній формі, Департаментом соціальної політики Чернівецької міської ради у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір у розмірі 2 422 гривень 40 копійок (3 028,00 х 0,8).
За подання заяви про перегляд заочного рішення, з урахуванням її подачі в електронній формі, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 532 гривні 48 копійок (3 328,00 х 0,2 х 0,8). Проте ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 665 гривень 60 копійок, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено законом.
Верховний Суд у постанові від 02 липня 2024 року у справі № 160/19149/23 дійшов висновку, що ставка судового збору при розрахунку його сплати за подання до суду апеляційної скарги є незмінною та повинна відповідати вимогам Закону № 3674-VI, не залежить від розміру сплаченого судового збору позивачем з понижуючим коефіцієнтом при поданні позовної заяви в електронній формі.
З урахуванням наведеного за подання апеляційної скарги у цій справі, з урахуванням її подачі в письмовій формі, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 4 542 гривні (3 028,00 х 150%). Проте ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 3 634 гривень 50 копійок, тобто у розмірі меншому, ніж встановлено законом, в зв`язку з чим недоплачений відповідачкою за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 907 гривень 50 копійок підлягає стягненню в дохід держави (4542,00 – 3634,50).
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради безпідставно набутих грошових коштів у сумі 12 000 гривень, тобто позов задоволено на 21,05% (12 000,00 / 57 000,00 х 100).
З урахуванням викладеного за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 509 гривень 91 копійка (2 422,4 х 21,05%).
В свою чергу з Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 пропорційно до відмовлених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги у сумі 4 006 гривень 30 копійок (4542 х 78,95% + 532, 48 78,95%).
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За правилом частини десятої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 496 гривень 39 копійок (4 006,30 – 509,91).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 20 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 907 гривень 50 копійок
Стягнути з Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 496 гривень 39 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 14 липня 2026 року.
Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК
Судді :      Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Мирослава КУЛЯНДА