ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 167/1442/17
провадження № 51-1209 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року в кримінальному провадженні № 42017031160000025 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великої Ведмежки Маневицького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 21 травня 2018 року ОСОБА_5 виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. 
2. Тернопільський апеляційний суд зазначений вирок місцевого суду скасував і ухвалив новий вирок від 14 січня 2025 року, яким визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі 
1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
3. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Процесуальні витрати за проведення судових експертиз віднесено на рахунок держави.
4. Згідно з вироком апеляційного суду  ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
5. Відповідно до наказу № 87 к від 10 листопада 2016 року ОСОБА_5 обіймав посаду головного лісничого ДП СЛАП «Рожищеагроліс» та був працівником правоохоронного органу, який повинен суворо дотримуватися вимог Конституції України та норм чинного законодавства.
6. 22 серпня 2017 року начальник відділу протидії злочинів у ПЕК, сфері природних ресурсів та екології УЗЕ у Волинській області ДЗЕ НП України ОСОБА_7 , отримавши оперативну інформацію про здійснення крадіжки лісу біля с. Яблунівки Рожищенського району Волинської області, відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», законів, що становлять правову основу оперативно-розшукової діяльності, невідкладно у межах своїх повноважень вжив оперативно-розшукових заходів щодо попередження, своєчасного виявлення і припинення злочинів та викриття причин і умов, які сприяють їх вчиненню, шляхом оперативного виїзду на місце події разом із о/у УЗЕ у Волинській області ЖЗЕ НП України ОСОБА_8 .
7. У той же день близько 16:15, перебуваючи поблизу с. Яблунівки Рожищенського району Волинської області, рухаючись автодорогою сполученням м. Рожище - с. Яблунівка, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 виявили автомобіль, державний номерний знак НОМЕР_1 , який виїжджав із лісу в бік с. Яблунівки, а за ним слідував автомобіль лісової охорони марки «Renaut Duster», державний номерний знак НОМЕР_2 .
8. Під час огляду лісодеревини, яка перебувала на автомобілі НОМЕР_1 , ОСОБА_7 було виявлено відсутність маркування щодо визначення її походження та товаросупровідних документів.
9. З метою з`ясування походження деревини та наявності на неї відповідних документів на місце події приїхав головний лісничий ДП СЛАП «Рожищеагроліс» ОСОБА_5 , який, розуміючи, що вказану лісогосподарську деревину можуть вилучити працівники поліції для подальшого з`ясування законності її походження, з метою уникнення вказаної події, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, запропонував службовій особі - працівнику відділу протидії злочинів у ПЕК, сфері природних ресурсів та екології УЗЕ у Волинській області ДЗЕ НП України ОСОБА_7  неправомірну вигоду в сумі 4 000 грн, щоб останній в силу своїх службових обов`язків не вжив заходів щодо вилучення лісгосппродукції на автомобілі ЗІЛ-131, державний номерний знак НОМЕР_1 , загальною кубомасою 5 м. куб.
10. Далі ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, того ж дня перебуваючи на автозаправній станції «Аветра», що в с. Копачівка Рожищенського району Волинської області, з метою уникнення викриття у вчиненні корупційного кримінального правопорушення, близько 19:35 в автомобілі ВАЗ «Нива» передав гроші в сумі 4 000 грн інженеру ОЗЛ ДП СЛАП «Рожищеагроліс» ОСОБА_9 , якому надав вказівку про необхідність їхньої подальшої передачі ОСОБА_7 як неправомірної вигоди.
11. На виконання вказівки ОСОБА_5 ОСОБА_9 там же близько 19:37 передав грошові кошти в сумі 4 000 грн як неправомірну вигоду службовій особі - працівнику відділу протидії злочинів у ПЕК, сфері природніх ресурсів та екології УЗЕ у Волинській області ДЗЕ НП України ОСОБА_7 .
15. Надалі, після вчинення злочину, ОСОБА_5 був затриманий працівниками УЗЕ у Волинській області ДЗЕ НП України та працівниками Маневицької місцевої прокуратури.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
16. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить обвинувальний вирок апеляційного суду щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання. 
17. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 23, 94, 373, 374, 404 КПК України надав сукупності доказів у кримінальному провадженні оцінку, відмінну від їхньої оцінки місцевим судом, не дослідивши ряд доказів безпосередньо під час апеляційного розгляду. При цьому необґрунтовано надав перевагу показанням зацікавлених та упереджених свідків - співробітників оперативного підрозділу ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , дії яких носили провокаційний характер, та підконтрольного їм свідка ОСОБА_9 , який здійснив передачу коштів ОСОБА_7 і обмовив у цьому обвинуваченого, а послідовні показання інших свідків на користь невинуватості ОСОБА_5 залишив поза увагою. Стверджує про наявність необхідної дозвільної документації на лісодеревину, відсутність у працівників поліції підстав та повноважень для її вилучення, а у нього ( ОСОБА_5 ) мотивів для надання неправомірної вигоди останнім. 
18. Вважає недопустимим доказом відеозапис з власного мобільного телефону свідка ОСОБА_8 , створений поза межами кримінального провадження та за відсутності судового контролю. З цих же підстав вважає недопустимим доказом протокол огляду місця події, оскільки, на його думку, він був завершальною стадією контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, що потребувало попереднього дозволу суду. Даючи власний детальний аналіз доказам у справі, стверджує, що його винуватість у вчиненні злочину, за який його засуджено, не доведена поза розумним сумнівом, а висновки апеляційного суду ґрунтуються на суперечливих доказах та припущеннях.
19. На касаційну скаргу засудженого надійшло заперечення прокурора.
Позиції інших учасників судового провадження
20. У судовому засіданні суду касаційної інстанції засуджений ОСОБА_5 підтримав свою касаційну скаргу і просив її задовольнити.
21. Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечила.
Мотиви Суду
22. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників касаційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
23. За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин та не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
24. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
25. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України). Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
26. Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
27. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
28. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
29. Згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК України при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 КПК України і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. У разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок (п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України).
30. За приписами ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
31. За результатами касаційного розгляду колегією суддів касаційного суду встановлено, що у цьому кримінальному проваджені суд апеляційної інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
32. Так, із матеріалів кримінального провадження убачається, що попередні ухвали суду апеляційної інстанції від 11 грудня 2018 року, 11 жовтня 2021 року та 07 серпня 2023 року, якими виправдувальний вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 21 травня 2018 року щодо  ОСОБА_5 було залишено без змін, скасовані постановами Верховного Суду від 04 липня 2019 року, 19 жовтня 2022 року і 30 травня 2024 року відповідно з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Підставами для прийняття такого рішення касаційним судом стали істотні порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, які вплинули на правильність застосування ним закону України про кримінальну відповідальність (ч. 1 ст. 412, пункти 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України). Верховний Суд установив, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам статей 404, 409, 419 КПК України безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження ряду доказів у межах процедури апеляційного перегляду, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відсутність належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
33. Дотримуючись вимог ч. 2 ст. 439, ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції при новому апеляційному розгляді на виконання вказівок касаційного суду повторно дослідив докази, у тому числі наявні в матеріалах кримінального провадження відеоматеріали, допитав обвинуваченого, свідків, експерта і дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Мотивуючи свої висновки в цій частині, апеляційний суд послався, зокрема, на: послідовні та взаємодоповнюючі показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з яких установив, що саме ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_7 неправомірну вигоду в сумі 4 000 грн за невжиття ним заходів із вилучення немаркованої лісопродукції, керував процесом її надання, надавши вказівку свідкам чекати його на АЗС «Аветра», куди пізніше приїхав своїм автомобілем і з метою уникнення викриття використав підпорядкованого працівника ОСОБА_9 як фізичного посередника у наданні неправомірної вигоди, наказавши йому передати згорток з грошима ОСОБА_7 ; дані протоколу огляду відеозапису з камер зовнішнього спостереження з місця події - АЗС «Аветра» про виявлення напіврозгорнутого аркуша паперу формату А-4 з грошовими купюрами номіналом 100 грн в сумі 4 000 грн, які ОСОБА_9 за вказівкою ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 ; протокол огляду з фототаблицею телефонних дзвінків, даними якого підтверджується наявність телефонних з`єднань між ОСОБА_9 і ОСОБА_5 в інкримінований період; показання експерта ОСОБА_11 з приводу складеного ним висновку судової дактилоскопічної експертизи, відповідно до яких, з огляду на індивідуальні особливості організму та інші умови й фактори, як от якість і стан паперу та купюр, їхнє попереднє використання іншими людьми, конкретні умови їхньої передачі, відбитки пальців на них могли не залишитися навіть при перебуванні в руці. При цьому будь-якої упередженості, зацікавленості чи підстав для обмови ОСОБА_5 з боку свідків та експерта апеляційним судом не встановлено. Водночас про допит інших свідків у ході апеляційного провадження сторона захисту не клопотала, а їхні показання в суді першої інстанції не спростовують висновків апеляційного суду про винуватість ОСОБА_5 .
34. Відхиляючи доводи сторони захисту щодо провокації вчинення злочину з боку співробітників правоохоронних органів, апеляційний суд у вироку з посиланням на відповідну практику Європейського суду з прав людини обґрунтовано вказав на те, що штучних умов для вчинення злочину працівниками поліції створено не було, обставини, які призвели до пропозиції неправомірної вигоди, склалися спонтанно, при цьому ініціатива щодо її надання виходила саме від ОСОБА_5 , а співробітники правоохоронного органу діяли пасивно і злочин відбувся без їхнього втручання. Водночас апеляційний суд цілком підставно звернув увагу на суперечливість позиції сторони захисту, яка вказувала на провокацію вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину з боку працівників поліції, при цьому заперечуючи сам факт його вчинення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини захист проти провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає, що діяння, у вчиненні якого його звинувачують, було вчинено, але стверджує, що це відбулось внаслідок незаконного підбурювання з боку поліції (справа «Берлізев проти України» (Berlizev v. Ukraine), заява № 43571/12).
35. Доводи у касаційній скарзі про недопустимість як доказу даних у протоколі огляду місця події з тих підстав, що він був завершальною стадією контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, проведеного без попереднього дозволу суду, є надуманими, оскільки негласні слідчі розшукові дії у цьому кримінальному провадженні не проводились.
36. Водночас аргументи засудженого щодо недопустимості як доказу відеозапису, який здійснив працівник поліції - свідок ОСОБА_8 на власний мобільний телефон, заслуговують на увагу.
37. Так, у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України Конституційний Суд України зазначив, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні. При оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього та подані фізичними та/або юридичними особами, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій таких осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних. Конституційний Суд України вважав, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, спрямованих на їх збирання і фіксацію особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. 
38. З матеріалів кримінального провадження видно, що вказаний вище відеозапис був проведений шляхом цілеспрямованих дій із застосуванням заходів, які мають ознаки розшукових, спрямованих на збирання і фіксацію доказів особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. При цьому, такі дії, проведені з порушенням порядку, передбаченого кримінальним процесуальним законом, а головне, без судового контролю, грубо порушували права та основоположні свободи людини. За таких обставин цей доказ не відповідає вимогам допустимості, а тому не повинен братися до уваги судом, що, з огляду на сукупність інших доказів у справі, досліджених та оцінених апеляційним судом з дотриманням вимог ст. 94 КПК України, не впливає на остаточність висновків суду про винуватість ОСОБА_5 у наданні неправомірної вигоди службовій особі.
39. Оскільки під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_5 не був обізнаний про займану ОСОБА_7 посаду та віднесення останнього до осіб, які займають відповідальне становище, судом апеляційної інстанції прийняте правильне рішення про кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 369 КК України, а не ч. 3 цієї статті, як було інкриміновано ОСОБА_5 органом досудового розслідування. Зваживши на те, що на час ухвалення обвинувального вироку строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за зазначене кримінальне правопорушення сплив, апеляційний суд, призначивши йому покарання, одночасно звільнив від нього засудженого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, що відповідає вимогам закону. 
40. Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого вироку суду апеляційної інстанції у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів касаційного суду не встановлено.
41. Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а вирок апеляційного суду щодо нього необхідно залишити без зміни. 

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів 
ухвалила:
Касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року щодо нього - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3