ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/7328/24 пров. № А/857/28017/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П.І.,	
суддів:	Димарчук Т.М., 	
 	Москаля Р.М., 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року (суддя Ксензюк А.Я.) з питань здійснення судового контролю за виконання судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24, яке набрало законної сили, повністю задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06.06.1996 № 230/96-ВР (далі - Закон № 230/96-ВР).
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 за період з 10.01.2024 відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021, ст. 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 230/96-ВР, у розмірі шести мінімальних пенсій за віком, провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум та виплачувати ОСОБА_1 основну пенсію у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком.
28.04.2026 позивачка подала до суду заяву в порядку ст. 383 КАС України, у якій просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24, які полягають у нарахуванні їй пенсії відповідно ст. 54 Закону № 796-ХІІ виходячи з розрахунку розміру мінімальної пенсії за віком у розмірі 1600 грн, а не розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на 01 січня календарного року, передбаченого Законом України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" в сумі 2595 грн, та зобов`язати відповідача вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні зазначеного рішення, ухваленого на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.05.2026 у задоволенні вказаної заяви відмовлено. Суд виходив із того, що позивачці правомірно здійснено нарахування пенсії з 01.03.2026 у розмірі 9600 грн (1600 х 6 = 9600 грн), оскільки з 01.01.2026 при нарахуванні пенсії за рішенням суду відповідач повинен застосовувати розмір прожиткового мінімуму, встановлений абзацом сьомим статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" для осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення за рішеннями суду, - 1600 грн.
Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить зазначену ухвалу скасувати та задовольнити її заяву про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області протиправними. Вважає висновки суд першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та постановленому у цій справі судовому рішенню. Наголошує, що основний розмір присудженої їй пенсії по інвалідності повинен визначатися з розміру шести мінімальних пенсій за віком із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, який з 01.01.2026 становить 2595 грн.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що однак не перешкоджає апеляційному перегляду відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України.
На підставі положень ст.ст. 311, 312 КАС України, беручи до уваги, що оскаржуване судове рішення прийнято в порядку письмового провадження, а клопотання про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходили, апеляційний розгляд справи здійснюється у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічні за змістом норми закріплено у статті 14 КАС України.
Крім того, згідно із статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, у свою чергу, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/0) звернув увагу на те, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Особливо якщо йдеться про виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах діє від імені держави.
Колегією суддів встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 пенсію відповідно до ст. 54 Закону № 796-ХІІ у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком.
При цьому, вирішуючи спір по суті, суд застосував до спірних правовідносин норми частини четвертої статті 54 Закону № 796-XII в редакції Закону №230/96-ВР, якими передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.
Суд керувався рішенням Конституційного Суду України №4-р(І)/2024 від 03.04.2024, яким констатовано, що на виконання імперативних вимог статей 3, 16, 50 Конституції України парламент у частині четвертій статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР зазначив, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.
Крім того, у подальшому така позиція була підтверджена Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10.12.2024 у справі № 240/1121/24, яка не знайшла підстав для відступлення від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у численних постановах Верховного Суду, та виснувала, що внесеними Законом № 1584-IX змінами до статті 54 Закону № 796-XII встановлено менші розміри пенсії, аніж ті, які було передбачено зазначеною статтею в редакції Закону № 230/96-ВР, а тому законодавець вчергове порушив право на належний рівень соціального захисту та засадничий обов`язок держави щодо відшкодування завданої шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з чим до спірних правовідносин слід застосувати норми Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР.
За приписами частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Згідно із статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" від 3 грудня 2025 року № 4695-IX установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для осіб, які втратили працездатність, - 2595 гривень.
Як можна побачити з протоколу до рішення про перерахунок пенсії № 907600147550 від 20.04.2026, основний розмір пенсії ОСОБА_1 по інвалідності відповідно до ст. 54 Закону № 796-XII з 01.03.2026 становить 9600 грн (1600 х 6 = 9600 грн).
Отже, при розрахунку пенсії позивачки відповідачем застосовано величину 1600 грн, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення за рішеннями суду.
Суд першої інстанції погодився з правомірністю таких дій пенсійного органу, однак цей висновок судова колегія апеляційної інстанції вважає помилковим.
Частиною другою статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" від 3 грудня 2025 року № 4695-IX встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці сьомому статті 7 цього Закону. 
У свою чергу, абзацом сьомим статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення за рішеннями суду, - 1600 гривень.
Таким чином, розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у сумі 1600 гривень є спеціальною розрахунковою величиною із конкретним цільовим призначенням: вона застосовується винятково для визначення розміру доплати непрацюючим пенсіонерам за проживання на територіях радіоактивного забруднення за рішеннями суду (ст. 39 Закону № 796-XII).
Зазначена величина не має універсального характеру та не підлягає розширювальному тлумаченню. Тому її поширення судом першої інстанції на обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 по інвалідності відповідно до ст. 54 Закону № 796-XII не відповідає нормам чинного законодавства та рішенню суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24.
Більше того, обов`язок пенсійного органу застосовувати при розрахунку пенсії позивачки саме прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законом станом на 01 січня календарного року, додатково підтверджений окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2026, якою було задоволено заяву ОСОБА_1 в порядку ст. 383 КАС України та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24 щодо нарахування позивачці пенсії відповідно до з 01.03.2026 в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахункової величини - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законом станом на 01 січня 2025 року, а не згідно із Законом про Державний бюджет України на календарний рік нарахування та виплати пенсії.
З огляду на викладене колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо належного виконання відповідачем рішення суду від 23.09.2024 у справі № 140/7382/24. 
При цьому враховується, що Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області заперечень на заяву ОСОБА_1 не подало та наведених нею доводів не спростувало. Так само не подано відзиву на апеляційну скаргу. Відповідна бездіяльність відповідача-суб`єкта владних повноважень кваліфікується судом апеляційної інстанції як визнання правомірності вимог заявника.
Статтею 383 КАС України передбачено право особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (ч. 6 ст. 383 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Відтак, враховуючи встановлений під час апеляційного розгляду факт протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області при виконані рішення суду від 23.09.2024 у справі № 140/7382/24, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для постановлення окремої ухвали та її направлення керівнику відповідного органу для вжиття заходів реагування.
Частиною п`ятою статті 249 КАС України унормовано, що з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Отже, на виконання зазначених положень Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області необхідно встановити місячний строк з дати отримання окремої ухвали для повідомлення суд про вжиті заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Частиною першою статті 317 КАС передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а зроблені ним висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 04.05.2026 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі. 
Рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення заяви обґрунтовується тим, що у заяві від 24.04.2026 в порядку ст. 383 КАС України позивачкою заявлено вимогу про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області з неналежного виконання рішення суду від 23.09.2024 у справі № 140/7328/24 починаючи з 01.01.2024. 
Разом з тим, як підтверджується наявними матеріали справи та змістом самої заяви, яка обґрунтовується саме незастосуванням відповідачем розміру прожиткового мінімуму (2595 грн), установленого Законом про Державний бюджет України на 2026 рік, нарахування пенсії ОСОБА_1 відповідно ст. 54 Закону № 796-ХІІ виходячи з розміру 1600 грн протиправно здійснюється починаючи з 01.03.2026.
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
За правилами, передбаченими частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом з тим, через відсутність судових витрат, які б підлягали розподілу за результатами апеляційного перегляду, питання про їх розподіл не вирішується.
Керуючись ст.ст. 249, 308, 312, 315, 317, 322, 325, 328, 382, 383 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року у справі № 140/7328/24 скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем-суб`єктом владних повноважень на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 140/7328/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 140/7328/24, щодо нарахування ОСОБА_1 з 01 березня 2026 року пенсії по інвалідності відповідно до статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі шести мінімальних пенсій за віком виходячи з величини 1600 грн, а не із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Постановити окрему ухвалу та направити її керівнику Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області для вжиття заходів реагування з врахуванням висновків, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
Про вжиті Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинський області заходи повідомити Волинський окружний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль  	
Повне судове рішення складено 13.07.26