ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/5198/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів Демчини Т.Ю., Кучеренко О.І.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області 08.05.2026 по справі 904/5198/25 (суддя Іванова Т.В.)
за позовом Дніпропетровського колективного виробничо-комерційного підприємства «Металопласт» (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Артільна, будинок 10; ідентифікаційний код 00275211) 
до Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 
про стягнення заборгованості за договором оренди майна у загальному розмірі 109284,65 грн
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Дніпропетровське колективне виробничо-комерційне підприємство «Металопласт» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни про стягнення заборгованості за договором оренди майна у загальному розмірі 109 284,65 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди приміщення №01 від 01.01.2020 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати. Позивач зазначає, що відповідно до пункту 9.1 договору він діє з 01.01.2020 по 01.01.2022, проте після спливу строку дії договору відповідач об`єкт оренди не повернув та продовжував користуватися приміщенням, а позивач виставляв рахунки на оплату, у зв`язку з чим договір в силу приписів статті 764 Цивільного кодексу України вважається поновленим. За твердженням позивача, відповідачем не сплачено орендних платежів на загальну суму 59 556,00 грн за 28 місяців (з червня 2020 по липень 2020, з вересня 2020 по липень 2021, з жовтня 2021 по грудень 2022 включно). Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 9 351,11 грн, 3% річних у розмірі 7 009,09 грн та інфляційні втрати у розмірі 33 368,45 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Дніпропетровського колективного виробничо-комерційного підприємства «Металопласт» (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Артільна, будинок 10; ідентифікаційний код 00275211) 59 556,00 грн — суми боргу, 9 351,11 грн — пені, 7 007,17 грн — 3% річних, 33 093,88 грн — інфляційних втрат та 2 416,27 грн — витрат на сплату судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди приміщення №01 від 01.01.2020, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування виробничу частину цеху загальною площею 303,8 кв.м. за адресою: вул. Артільна, 10. Сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а з урахуванням презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки. Докази визнання договору недійсним або неукладеним у матеріалах справи відсутні.
Суд першої інстанції встановив, що після спливу строку дії договору (01.01.2022) відповідач орендоване приміщення не повернув, акт прийому-передачі щодо повернення приміщення не складався, а позивач продовжував виставляти рахунки на оплату, у зв`язку з чим на підставі статті 764 Цивільного кодексу України договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Місцевий суд критично оцінив заперечення відповідача щодо того, що орендна плата у спірний період за погодженням з керівництвом та головним бухгалтером вносилася готівковими коштами на банківську карту головного бухгалтера Павленко Н.І., оскільки з наданих відповідачем дублікатів чеків АТ КБ «Приватбанк» не вбачається внесення саме орендної плати за договором на рахунок позивача — у графі «Призначення платежу» зазначено «Переказ власних коштів», отримувачем є фізична особа Павленко Н.І. Щодо банківських квитанцій 2024– 2025 років суд зазначив, що вони не стосуються спірного періоду. Суд погодився з розрахунком заборгованості позивача та, здійснивши перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, частково задовольнив позовні вимоги.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026, Фізична особа-підприємець Козяріна Світлана Валентинівна подала апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати повністю рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі № 904/5198/25; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Дніпропетровського колективного виробничо-комерційного підприємства «Металопласт» до ФОП Козяріної Світлани Валентинівни про стягнення 109 284,65 грн відмовити повністю; судові витрати покласти на позивача.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції не встановив належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами договору оренди приміщення №01 від 01.01.2020. Відповідач заперечувала укладення цього договору, звертала увагу на наявність виправлення в даті його складання, висловлювала сумніви щодо достовірності документа та зазначала, що позивач не надав належного оригіналу договору. На думку апелянта, акти приймання-передачі та переклади відповідних документів також не можуть підтверджувати існування спірних договірних правовідносин.
Апелянт посилається на наявність договору оренди приміщення №03 від 02.01.2019, укладеного на строк до 31.12.2020, та договору оренди приміщення №01 від 01.01.2021. На її думку, наявність цих договорів спростовує можливість укладення між сторонами договору №01 від 01.01.2020. Водночас місцевий господарський суд не надав належної оцінки цим документам і не навів мотивів відхилення відповідних заперечень відповідача.
Скаржник також вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав допустимими надані позивачем письмові докази. Зокрема, в договорі оренди наявне виправлення року його укладення з 2021 на 2020, а достовірність договору та похідних від нього актів приймання-передачі відповідач безпосередньо заперечувала. Однак суд, на переконання апелянта, не усунув сумнівів щодо достовірності цих документів та поклав їх в основу оскаржуваного рішення.
Крім того, апелянт зазначає, що позивач не довів належними первинними бухгалтерськими документами фактичного надання послуг оренди, періоду користування приміщенням, послідовного формування заборгованості та її відображення в бухгалтерському обліку підприємства.
За твердженням скаржника, на виконання ухвали суду від 12.02.2026 позивач надав лише загальну інформацію за рахунками бухгалтерського обліку 703 та 361, а також аналітичну картку щодо ФОП Козяріної С.В. Зазначені документи не відображають послідовного накопичення заборгованості на початок і кінець відповідних місяців та містять лише відомості про рахунки-фактури й нараховані за ними суми. На думку апелянта, це свідчить про формування відповідних таблиць безпосередньо під час розгляду справи та не підтверджує реального обліку спірної заборгованості.
Апелянт звертає увагу й на те, що 02.10.2023 між сторонами було укладено новий договір оренди приміщення №01. При цьому в новому договорі та акті приймання-передачі відсутні відомості про наявність заборгованості відповідача за попередніми договорами. Скаржник вважає, що за наявності такої заборгованості позивач не уклав би з нею нового договору оренди, однак суд першої інстанції цієї обставини не врахував.
На думку апелянта, акти звіряння взаємних розрахунків, односторонній розрахунок заборгованості та виставлені позивачем рахунки-фактури самі по собі не є належними та достатніми доказами існування боргу без підтвердження відповідними первинними документами та бухгалтерськими регістрами.
Щодо актів звіряння скаржник зазначає, що вони не повністю відображають здійснені нею платежі, оскільки на момент їх підписання у відповідача не збереглися всі документи про сплату орендної плати. З огляду на це відповідач просила не враховувати зазначені акти та визнати їх недопустимими доказами, проте місцевий господарський суд відповідні пояснення залишив поза увагою.
Крім того, апелянт не погоджується з відхиленням дублікатів банківських квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів на картковий рахунок головного бухгалтера позивача Павленко Н.І. Відповідач пояснювала, що за погодженням із керівництвом і головним бухгалтером підприємства орендна плата у спірний період вносилася на особисту банківську картку Павленко Н.І. При цьому між відповідачем та зазначеною особою не існувало інших цивільних правовідносин, а суми окремих платежів відповідали розміру орендної плати з урахуванням витрат на електроенергію.
Отже, на переконання скаржника, висновок суду першої інстанції про наявність заборгованості в розмірі 59 556,00 грн ґрунтується на неналежних і недостатніх доказах.
Оскільки позивач не довів існування основного боргу, апелянт вважає безпідставними й похідні вимоги про стягнення 9 351,11 грн пені, 7 007,17 грн трьох процентів річних та 33 093,88 грн інфляційних втрат.
У зв`язку із цим скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив приписи статей 13, 73, 74, 76– 79, 86, 236 ГПК України, не надав належної оцінки всім доказам і доводам учасників справи, визнав установленими недоведені обставини та дійшов висновків, які не відповідають матеріалам справи.
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі №904/5198/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін.
Позивач зазначає, що доводи апелянта про неукладення договору оренди приміщення №01 від 01.01.2020 є безпідставними. Факт укладення цього договору підтверджується його текстом і підписами сторін, актами приймання-передачі приміщення та електрообладнання від 01.01.2020, рахунками на сплату орендної плати, а також підписаними відповідачем актами звіряння взаємних розрахунків, у яких міститься посилання саме на договір №01 від 01.01.2020.
Щодо посилання відповідача на договір оренди №03 від 02.01.2019 позивач указує, що наданий апелянтом примірник цього договору має ознаки внесення змін до окремої сторінки в частині строку його дії. Водночас позивач надав власний примірник договору №03 від 02.01.2019, оригінал якого складений на двосторонніх аркушах та містить інший строк дії договору.
Крім того, договір оренди №01, на який відповідач посилається як на договір від 01.01.2021, містить умову про строк оренди з 01.01.2020 до 01.01.2022. На думку позивача, це свідчить про допущення технічної помилки під час зазначення дати договору, але не спростовує існування між сторонами договірних відносин із 01.01.2020.
Позивач наголошує, що сторони погодили предмет договору, розмір орендної плати, порядок розрахунків і строк оренди. Договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, а відповідач фактично прийняла орендоване майно та користувалася ним.
Також відповідач підписала без зауважень акти звіряння взаємних розрахунків за 2020, 2021 та 2022 роки, у яких прямо зазначено договір оренди №01 від 01.01.2020. Така поведінка відповідача, на переконання позивача, підтверджує визнання нею існування відповідних договірних правовідносин.
Щодо наявності та розміру заборгованості позивач зазначає, що відповідно до пунктів 1.1, 3.1, 3.2 договору відповідач прийняла у строкове платне користування виробничу частину цеху загальною площею 303,8 кв. м, а місячний розмір орендної плати становив 2 127,00 грн.
Позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату орендної плати, факт отримання яких підтверджується підписами відповідача. За період із 01.01.2020 до 31.12.2022 було нараховано 76 572,00 грн орендної плати. Оскільки відповідач виконала зобов`язання лише частково, за нею утворилася заборгованість у розмірі 59 556,00 грн.
На підтвердження боргу позивач надав договір оренди, акти приймання-передачі, рахунки-фактури, оборотно-сальдові відомості за рахунками 703 та 361 за період із 01.01.2020 до 31.12.2022, аналітичну картку розрахунків щодо ФОП Козяріної С.В. з помісячною деталізацією, а також лист АТ «Креді Агріколь Банк» від 26.02.2026 про відсутність платежів від відповідача.
На думку позивача, зазначені докази були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, тоді як відповідач не надала доказів, які спростовували б заявлений розмір заборгованості.
Позивач також заперечує проти доводів апелянта щодо необхідності надання інших бухгалтерських регістрів. Бухгалтерські документи самі по собі не визначають виникнення або припинення цивільного чи господарського зобов`язання, оскільки наявність заборгованості встановлюється з урахуванням договору, первинних документів та фактичного виконання сторонами своїх обов`язків.
Посилання відповідача на сплату орендної плати шляхом перерахування коштів на особистий картковий рахунок Павленко Н.І. позивач вважає необґрунтованими. Відповідно до умов договору орендна плата мала сплачуватися орендодавцеві — ДКВКП «Металопласт». У виставлених відповідачу рахунках зазначалися банківські реквізити позивача, а отримання цих рахунків підтверджується підписами відповідача.
Надані апелянтом квитанції підтверджують перерахування коштів не позивачу, а фізичній особі Павленко Н.І., яка не є стороною договору та не була уповноважена підприємством приймати орендну плату на власний картковий рахунок. Крім того, у квитанціях відсутнє посилання на договір оренди №01 від 01.01.2020 та не зазначено, що відповідні кошти є орендною платою.
Позивач зауважує, що в період із 01.01.2020 до 31.12.2022 на його банківський рахунок не надходили платежі від ФОП Козяріної С.В., що підтверджується листом АТ «Креді Агріколь Банк» від 26.02.2026. У зв`язку із цим у бухгалтерському обліку підприємства за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 59 556,00 грн.
Отже, позивач вважає, що апеляційна скарга фактично зводиться до повторення доводів, які вже були предметом розгляду суду першої інстанції, та незгоди відповідача з наданою судом оцінкою доказів.
З огляду на викладене позивач просить апеляційну скаргу ФОП Козяріної Світлани Валентинівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі №904/5198/25 — без змін.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Демчина Т.Ю., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі № 904/5198/25. Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/5198/25. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
12.06.2026 матеріали справи №904/5198/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем - Дніпропетровським колективним виробничо-комерційного підприємства «Металопласт», як орендодавцем та відповідачем - Фізичною особою-підприємцем Козяріною Світланою Валентинівною, як орендарем укладено договір оренди приміщення №01 від 01.01.2020 (надалі - договір, а.с. 72-85, т.1).
Пунктом 1.1 договору визначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування з правом передачі в суборенду, подальшим викупом, за адресою: вул. Артільна, 10 виробничу частину цеху меблевої фурнітури ділянки віброобробки, загальна площа 303,8 кв.м.
Вступ орендаря у володіння та користування приміщення настає одночасно з підписанням цього договору та акта прийому-передач зазначеного приміщення (пункт 2.1 договору).
Передача приміщення в оренду не тягне за собою передачу орендарем права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається орендодавець, а орендар володіє та користується ним протягом строку оренди (пункт 2.2 договору).
Пунктом 2.3 договору визначено, що приміщення вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання акта прийому-передачі. 
Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначається виходячи з вартості 1 кв.м., загальна вартість оренди становить 2 127,00 грн, з урахуванням ПДВ.
Орендна плата здійснюється щомісяця на підставі рахунків, виставлених орендодавцем протягом 5 днів з моменту виставлення рахунків (пункт 3.2 договору). 
Пунктом 3.6 договору визначено, що у разі несвоєчасного або неповного перерахунку орендної плати, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 0,5% суми заборгованості за кожен день прострочення. 
Пунктом 4.1 договору визначено, що орендодавець передає орендарю в оренду приміщення відповідно до розділу 1 цього договору.
Орендар зобов`язується своєчасно та в повному обсязі перераховувати орендодавцю орендну плату (пункт 5.1 договору). 
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (пункт 8.1 договору). 
Цей договір діє з 01.01.2020 по 01.01.2022.
На виконання умов договору сторонами було складено акт від 01.01.2020 прийому-передачі (а.с. 80-85, т.1) за яким орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення з правом викупу, загальною площею 303,8 кв.м.
Акт повернення приміщення після закінчення визначеного договором строку сторони не складали; доказів фактичного повернення об`єкта оренди у спірний період матеріали справи не містять.
Упродовж 2020– 2022 років позивач виставляв відповідачеві рахунки на сплату орендної плати в розмірі 2 127,00 грн на місяць. Загальний розмір нарахованої за 36 місяців орендної плати становив 76 572,00 грн.
Позивач урахував сплату відповідачем орендної плати за січень–травень і серпень 2020 року, а також за серпень і вересень 2021 року. Внесення орендної плати за ці місяці підтверджується відповідними рахунками та квитанціями до прибуткових касових ордерів.
Несплаченою позивач визначив орендну плату за 28 місяців: із червня до липня 2020 року включно, із вересня 2020 року до липня 2021 року включно та із жовтня 2021 року до грудня 2022 року включно. Загальний розмір заявленої до стягнення основної заборгованості становить 59 556,00 грн (2 127,00 грн Ч 28 місяців).
На підтвердження нарахування орендної плати та стану розрахунків позивач подав рахунки за відповідні місяці, квитанції до прибуткових касових ордерів щодо врахованих платежів, підписані сторонами акти звіряння взаємних розрахунків за 2020, 2021 та 2022 роки, оборотно-сальдові відомості за рахунками бухгалтерського обліку 703 і 361, аналітичну картку розрахунків із ФОП Козяріною С.В., а також лист АТ «Креді Агріколь Банк» від 26.02.2026 щодо відсутності надходжень від відповідача на банківський рахунок позивача впродовж спірного періоду.
Відповідач, заперечуючи проти позову, надала договір оренди приміщення №03 від 02.01.2019, примірник договору №01 із зазначенням дати 01.01.2021, а також дублікати квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів на картковий рахунок Павленко Наталії Іванівни. Інші надані відповідачем банківські квитанції датовані 2024– 2025 роками та містять посилання на рахунки-фактури, виставлені у цей період.
Матеріали справи також містять укладений сторонами договір оренди приміщення №01 від 02.10.2023 та акт приймання-передачі до нього. 
У зв`язку з несплатою орендної плати позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості в розмірі 59 556,00 грн, яку направив листом з оголошеною цінністю. Доказів погашення визначеної у вимозі заборгованості матеріали справи не містять.
Крім основного боргу, позивач нарахував і заявив до стягнення 9 351,11 грн пені, 7 009,09 грн трьох процентів річних та 33 368,45 грн інфляційних втрат. 
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026, яким позовні вимоги Дніпропетровського колективного виробничо-комерційного підприємства «Металопласт» до Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни про стягнення заборгованості за договором оренди майна задоволено частково: стягнуто 59 556,00 грн основного боргу, 9 351,11 грн пені, 7 007,17 грн 3% річних, 33 093,88 грн інфляційних втрат та 2 416,27 грн витрат на сплату судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильність наданої їм юридичної оцінки, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як убачається з матеріалів справи, позивач на обґрунтування заявлених вимог надав договір оренди приміщення №01 від 01.01.2020, за умовами якого Дніпропетровське колективне виробничо-комерційне підприємство «Металопласт» як орендодавець передало, а ФОП Козяріна С.В. як орендар прийняла у строкове платне володіння та користування виробничу частину цеху меблевої фурнітури - ділянку віброобробки загальною площею 303,8 кв. м за адресою: м. Дніпро, вул. Артільна, 10.
Відповідно до пункту 3.1 договору місячний розмір орендної плати становить 2 127,00 грн з урахуванням ПДВ. Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендна плата сплачується щомісяця на підставі рахунків, виставлених орендодавцем, протягом п`яти днів із моменту їх виставлення.
Пунктом 5.1 договору на орендаря покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі перераховувати орендодавцеві орендну плату.
На виконання договору сторонами підписано акт приймання-передачі від 01.01.2020, згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняла обумовлене договором приміщення загальною площею 303,8 кв. м.
Питання укладення договору, його форми та визначення моменту укладення передбачені у загальній частині ЦК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У частинах першій, четвертій статті 639 ЦК України вказано, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Наданий позивачем договір містить визначення предмета оренди, місцезнаходження та площу приміщення, розмір орендної плати, порядок її внесення і строк дії договору, а також підписи сторін.
Існування договірних правовідносин підтверджується не лише текстом договору, а й підписаним сторонами актом приймання-передачі приміщення від 01.01.2020, актом приймання-передачі електрообладнання, виставленими відповідачу рахунками, квитанціями до прибуткових касових ордерів про часткове внесення орендної плати, а також актами звіряння взаємних розрахунків, які містять посилання саме на договір оренди №01 від 01.01.2020.
Крім того, відповідач не заперечує фактичного користування відповідним приміщенням у спірний період.
Отже, обставини укладення та виконання договору підтверджуються послідовною сукупністю взаємопов`язаних доказів, а не лише примірником договору, як помилково стверджує апелянт.
Посилання відповідача на договір №03 від 02.01.2019 та примірник договору №01 із зазначенням дати 01.01.2021 не спростовують наведеного. Наявність між сторонами договірних відносин у попередній період сама по собі не виключає укладення іншого договору щодо подальшого користування майном. Водночас у примірнику договору, датованому відповідачем 01.01.2021, строк оренди визначено з 01.01.2020 до 01.01.2022, що узгоджується зі змістом спірного договору та іншими матеріалами справи. Отже, сама по собі розбіжність у зазначенні року не спростовує факту досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору та його фактичного виконання.
Доводи апелянта про наявність виправлення в даті договору також не є достатньою підставою для визнання документа недопустимим доказом.
На виконання ухвали суду першої інстанції позивач надав оригінали договору та пов`язаних із ним документів, які були оглянуті судом. Клопотання про призначення судової технічної або почеркознавчої експертизи з метою встановлення факту підроблення договору, часу внесення записів чи належності підпису іншій особі відповідачем належним чином не заявлялося; відповідного експертного висновку суду не надано.
Саме лише висловлення стороною сумнівів щодо достовірності документа, без подання доказів його підроблення або спростування відображених у ньому обставин іншими належними доказами, не є підставою для виключення такого документа з доказової бази.
Доводи щодо недоліків перекладу також не спростовують змісту оригіналів документів та фактичного виконання сторонами договору. Нотаріальне засвідчення справжності підпису перекладача підтверджує саме належність підпису перекладачеві, тоді як зміст документа оцінюється судом за його оригіналом у сукупності з іншими доказами.
Апелянт не зазначає, які конкретно положення перекладу спотворюють зміст оригіналу та як це вплинуло на встановлення обставин справи.
Щодо строку дії договору
Відповідно до пункту 9.1 договір діяв із 01.01.2020 до 01.01.2022.
Пунктом 2.3 договору встановлено, що приміщення вважається повернутим орендодавцеві з моменту підписання відповідного акта приймання-передачі.
Матеріали справи не містять акта повернення приміщення після закінчення первісно встановленого строку оренди або інших доказів фактичного припинення користування відповідачем цим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Після 01.01.2022 відповідач продовжувала користуватися приміщенням, позивач не заперечував проти такого користування та продовжував виставляти рахунки на сплату орендної плати. Отже, суд першої інстанції правильно застосував статтю 764 Цивільного кодексу України та дійшов обґрунтованого висновку про поновлення договору.
Укладення сторонами нового договору оренди від 02.10.2023 також не підтверджує відсутності або припинення заборгованості за попередній період.
Відповідно до ч.1 ст.598 , ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Договір від 02.10.2023 не містить положень про погашення, прощення, зарахування чи припинення заборгованості, що виникла у 2020– 2022 роках, а сам факт продовження сторонами господарських відносин не є передбаченою законом підставою припинення попереднього грошового зобов`язання.
Твердження апелянта про те, що за наявності боргу позивач не уклав би з нею нового договору, є припущенням, а тому відповідно до статей 74, 77 ГПК України не може бути покладене в основу судового рішення.
Щодо наявності та розміру заборгованості
За приписами ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Відповідно до ст.77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Вимоги щодо вірогідності доказів визначені ст.79 ГПК України. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як установлено судом, відповідно до пункту 3.1 договору оренди приміщення №01 від 01.01.2020 місячний розмір орендної плати становить 2 127,00 грн з урахуванням ПДВ.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендна плата сплачується щомісяця на підставі рахунків, виставлених орендодавцем, протягом п`яти днів із моменту їх виставлення. Відповідно до пункту 5.1 договору орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі перераховувати орендодавцю орендну плату.
Таким чином, обов`язок відповідача зі сплати орендної плати виник безпосередньо з укладеного сторонами договору та фактичного прийняття приміщення у користування, а рахунки, виставлені позивачем, визначали строки виконання відповідних щомісячних платежів згідно з погодженим сторонами порядком розрахунків.
За період із січня 2020 по грудень 2022 позивачем нараховано орендну плату в загальному розмірі 76 572,00 грн, що становить плату за 36 місяців користування приміщенням: 2 127,00 грн Ч 36 місяців. 
Водночас позивач урахував здійснені відповідачем платежі за січень–травень та серпень 2020 року, а також за серпень і вересень 2021 року, загалом за вісім місяців. Часткова сплата орендної плати підтверджується відповідними рахунками та квитанціями до прибуткових касових ордерів.
Отже, до заявленої заборгованості не включено місяці, за які позивач визнав виконання відповідачем грошового зобов`язання.
Несплаченою залишилася орендна плата за 28 місяців: з червня по липень 2020 року; з вересня 2020 по липень 2021 року; з жовтня 2021 по грудень 2022 року.
Таким чином, сума основної заборгованості становить 59 556,00 грн (2 127,00 грн х 28 місяців).
На підтвердження виникнення та розміру заборгованості позивач надав:
- договір оренди приміщення №01 від 01.01.2020; 
- акт приймання-передачі приміщення від 01.01.2020; 
- рахунки на сплату орендної плати за кожний спірний місяць; 
- документи про часткове внесення орендної плати за місяці, не включені до розрахунку заборгованості; 
- акти звіряння взаємних розрахунків за 2020, 2021 та 2022 роки; 
- оборотно-сальдові відомості за рахунками бухгалтерського обліку 703 та 361;
-аналітичну картку розрахунків із ФОП Козяріною С.В. з помісячною деталізацією;
- лист АТ «Креді Агріколь Банк» від 26.02.2026 щодо відсутності надходжень від ФОП Козяріної С.В. на банківський рахунок позивача впродовж спірного періоду. 
Надані документи узгоджуються між собою щодо сторін зобов`язання, предмета оренди, розміру щомісячної орендної плати, періодів її нарахування та загального розміру несплачених платежів.
Зокрема, виставлені позивачем рахунки містять найменування сторін, посилання на орендні правовідносини, відповідний період нарахування та суму платежу - 2 127,00 грн. Сукупна сума рахунків за 28 спірних місяців відповідає заявленій до стягнення сумі основного боргу.
Тому твердження апелянта про визначення заборгованості виключно на підставі одностороннього розрахунку позивача спростовується матеріалам справи. Розрахунок позовних вимог є узагальненням відомостей, які містяться в договорі, рахунках, документах про часткову оплату, актах звіряння та регістрах бухгалтерського обліку.
В матеріалах справи також містяться підписані обома сторонами без зауважень акти звіряння взаємних розрахунків за періоди з 01.01.2020 до 31.12.2020, з 01.01.2021 до 31.12.2021 та з 01.01.2022 до 31.12.2022 (т.1, а.с. 230-232), у яких наведено відомості про розрахунки сторін за договором оренди №01 від 01.01.2020.
Колегія суддів враховує, що сам по собі акт звірки не є первинним документом і не доводить факт господарської операції: поставки, надання послуг тощо. Він має інформаційний характер і лише фіксує стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств, які мають бути підтверджені накладними, актами, платіжками тощо. Таку позицію висловив Верховний Суд в постановах від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17)
Акт звірки не є первинним документом, проте може вважатися доказом у справі у підтвердження певних обставин, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Цей висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.
Судова колегія наголошує, що в контексті спірних правовідносин акти звіряння не є єдиною підставою для висновку про існування боргу. Відображені в них відомості підтверджуються договором, актом приймання-передачі приміщення, рахунками за відповідні місяці, квитанціями до прибуткових касових ордерів щодо частково здійснених платежів та даними бухгалтерського обліку позивача.
Крім того, підписання відповідачем актів звіряння без будь-яких зауважень свідчить про те, що на час їх складання вона ознайомилася з наведеними в них відомостями щодо стану взаємних розрахунків та не висловила заперечень стосовно відображених господарських операцій.
Посилання апелянта на те, що в актах звіряння не повною мірою відображені здійснені нею платежі у зв`язку з незбереженням усіх платіжних документів, не спростовують доказового значення цих актів у сукупності з іншими матеріалами справи. Відсутність у відповідача документів про оплату сама по собі не підтверджує фактичного здійснення відповідних платежів.
Разом із тим, посилаючись на припинення грошового зобов`язання внаслідок його виконання, відповідач мала надати належні та допустимі докази перерахування або передання орендної плати кредиторові за відповідні періоди. Проте платіжних документів, які б підтверджували сплату на користь ДКВКП «Металопласт» орендної плати за спірні 28 місяців матеріали справи не містять.
Доводи апелянта про те, що надані позивачем відомості за рахунками бухгалтерського обліку 703 і 361 та аналітична картка розрахунків із ФОП Козяріною С.В. були сформовані вручну лише під час розгляду справи, ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені належними доказами.
Зазначення у відповідних документах дати їх формування або роздрукування саме по собі не свідчить про внесення відображених у них господарських операцій до бухгалтерського обліку лише на цю дату, а не в період їх здійснення.
Отже, посилання апелянта на недоліки оформлення або недостатню деталізацію поданих позивачем бухгалтерських документів не спростовують наявності грошового зобов`язання та встановленого судом розміру заборгованості, які підтверджуються сукупністю наявних у справі доказів.
Посилання апелянта на відсутність актів наданих послуг за кожний місяць оренди відхиляються колегією суддів. За своєю правовою природою оренда полягає у переданні майна у володіння та користування за плату, а не у щомісячному наданні послуг. Передання приміщення відповідачеві підтверджується актом приймання-передачі від 01.01.2020, а доказів його повернення орендодавцеві у спірний період матеріали справи не містять. Умовами договору також не передбачено, що обов`язок зі сплати орендної плати виникає лише після підписання сторонами щомісячних актів наданих послуг.
На спростування позовних вимог відповідач надала дублікати квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів на картковий рахунок Павленко Наталії Іванівни. У цих документах платником зазначена Козяріна Світлана Валентинівна, отримувачем - Павленко Наталія Іванівна з призначенням платежу «переказ власних коштів». Посилання на договір оренди №01 від 01.01.2020, відповідний період оренди або ДКВКП «Металопласт» у призначенні платежів відсутнє.
Матеріали справи також не містять довіреності, письмового доручення, розпорядження позивача або інших доказів, які підтверджували б повноваження Павленко Н.І. приймати орендну плату на власний рахунок від імені підприємства.
Посилання відповідача на те, що між нею та Павленко Н.І. не існувало інших правовідносин, не доводить автоматично спрямування всіх платежів саме на виконання договору оренди. Так само відповідність окремої перерахованої суми розміру місячної орендної плати без належного призначення платежу та без підтвердження прийняття цього платежу позивачем не є достатнім доказом виконання спірного зобов`язання.
Надані відповідачем інші банківські квитанції датовані 2024– 2025 роками та містять посилання на рахунки-фактури, виставлені в цей період. Водночас предметом спору у цій справі є заборгованість за окремі місяці 2020– 2022 років.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, колегія суддів доходить висновку, що подані позивачем докази є більш вірогідними, ніж доводи та докази, наведені відповідачем на їх спростування.
Відповідач не надала належних і допустимих доказів сплати орендної плати за спірні 28 місяців, припинення зобов`язання з інших підстав або неправильності визначеного позивачем розміру основного боргу.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність заборгованості ФОП Козяріної С.В. зі сплати орендної плати в розмірі 59 556,00 грн та наявність підстав для її стягнення на користь ДКВКП «Металопласт».
Щодо пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 3.6 договору передбачено, що в разі несвоєчасного або неповного перерахування орендної плати орендар сплачує орендодавцеві пеню в розмірі 0,5% суми заборгованості за кожний день прострочення.
Суд першої інстанції перевірив розрахунок пені та обґрунтовано стягнув 9 351,11 грн за період із 05.03.2025 до 05.09.2025. Розмір пені визначено з урахуванням законодавчого обмеження подвійною обліковою ставкою НБУ.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок позивача, місцевий господарський суд установив помилки у визначенні початку прострочення за окремими рахунками та самостійно здійснив перерахунок, унаслідок чого правомірно стягнув 7 007,17 грн трьох процентів річних та 33 093,88 грн інфляційних втрат, відмовивши в решті цих вимог.
Апеляційна скарга не містить самостійного контррозрахунку пені, трьох процентів річних або інфляційних втрат. Заперечення проти їх стягнення ґрунтуються виключно на твердженні про відсутність основного боргу, яке не знайшло підтвердження під час апеляційного перегляду.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності основної заборгованості та правомірності похідних нарахувань.
Наведені в апеляційній скарзі посилання на порушення судом першої інстанції статей 13, 74, 76– 79, 86 та 236 ГПК України фактично ґрунтуються на незгоді апелянта з оцінкою доказів. Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та повторно оцінивши наявні докази в їх сукупності, колегія суддів не встановила нез`ясування обставин, недоведеності обставин, які суд визнав установленими, невідповідності висновків суду обставинам справи або такого порушення норм процесуального права, яке призвело до ухвалення неправильного рішення. Отже, передбачені статтею 277 ГПК України підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні.
Всі інші доводи апеляційної скарги враховані колегією суддів, однак відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують установлених судом першої інстанції обставин і правильності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі № 904/5198/25 є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним і всебічним з`ясуванням обставин справи та належною оцінкою зібраних у справі доказів.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2026 у справі № 904/5198/25 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. У зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Козяріної Світлани Валентинівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області 08.05.2026 по справі 904/5198/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області 08.05.2026 у справі 904/5198/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя О.І. Кучеренко