Дата документу 15.09.2026 Справа № 335/853/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/853/26 Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/1302/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2026 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року Концерн «Міські теплові мережі» в особі представника Циганової О.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала, що позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії. У період з 01.11.2016 по 30.11.2025 позивачем були надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, постачання теплової енергії, гарячої води у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкають відповідачі, які оплату за надані послуги здійснювали не у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 58910,48 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, представник Концерну «Міські теплові мережі» просила суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Концерну «МТМ» вказану заборгованість за період з 01.11.2016 по 30.11.2025 у розмірі 58910,48 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2026 року у відкритті провадження в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відмовлено у зв`язку зі смертю останніх до звернення позивача до суду з вищевказаним позовом. Прийнято до розгляду позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та відкрито провадження у справі.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2026 року позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за період з 01.11.2016 по 30.11.2025 у розмірі 14727,62 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за період з 01.11.2016 по 30.11.2025 у розмірі 14727,62 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 665,47 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 665,47 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Концерн «Міські теплові мережі» в особі представника Циганової О.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, стягуючи заборгованість з кожного відповідача пропорційно до частки права власності на квартиру, не врахував, що обидва відповідачі були зареєстровані в квартирі та були споживачами житлово-комунальних послуг за вказаний період. Позивач, зі свого боку, ініціював укладання договору, та увесь період продовжував надавати послуги відповідачам, а тому заборгованість слід стягнути у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу в установлений апеляційним судом строк не надходив.
За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю, а тому співвласники мають нести витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у власності. За таких обставин, із двох відповідачів, яким належить відповідно по 1/4 частини вказаної квартири, підлягає стягненню пропорційна частка від суми, заявленої позивачем у позовних вимогах.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно інформації Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 26.01.2026 №06.4-06/02/2162 місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 19.02.1982 року по теперішній час.
Відповідно до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру №2265494 від 23.01.2026 місце проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.11.1985 року по теперішній час.
Як вбачається з довідки Концерну «Міські теплові мережі» позивачем у період з 01.11.2016 по 30.11.2025 були надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 67980,21 грн.
Договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не укладався. На ім`я відповідачів по справі відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 по отриманню комунальних послуг, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
За наданим позивачем розрахунком заборгованості за вказаний період оплата послуг за вищевказаною адресою відповідачів здійснювалась не у повному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 58910,48 грн.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17802384341 від 04.12.2025 року вбачається, що відповідачам по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України (втратив чинність 15.02.2026) наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.
За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Відповідачі по справі як споживачі комунальних послуг в порушення вищевказаних норм діючого законодавства свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.11.2016 по 30.11.2025 у розмірі 58910,48 грн.
У порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений.
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Звертаючись із позовом до суду, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за надані у квартиру АДРЕСА_2 , послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та постачання теплової енергії за період з 01.11.2016 по 30.11.2025, що становить 58910,48 грн, на підтвердження факту існування вказаної заборгованості позивачем були надані суду першої інстанції детальні розрахунки боргу, з яких чітко прослідковується яким чином здійснювалося нарахування вартості опалення та гарячого водопостачання. 
Відповідачами розрахунок заборгованості не спростовувався. Не надано також доказів звернення відповідачів щодо надання послуг неналежної якості або не в повному об`ємі. 
Приймаючи до уваги, що відповідачами не було жодним чином доведено, що у них відсутній борг перед позивачем, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачами, також не спростовано, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом із тим, стягнення розміру заборгованості можливе виключно в межах часток, що належать відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , тобто не більше ніж по 1/4 від загальної суми боргу.
Як встановлено з матеріалів справи, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 9 зворот).
Квартира АДРЕСА_2 належить вказаним особам на праві спільної часткової власності по 1/4 частці кожній особі, що також підтверджується наданими до позовної заяви відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8).
Між тим, судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження у справі було встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли до звернення позивача до суду з даним позовом (а.с. 38-39).
За приписами частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном - стаття 322, 360 ЦК України.
Отже, кожен із власників спільної часткової власності несе витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у спільному майні. 
Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (стаття 540 ЦК України).
Натомість, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (статті 541 ЦК України).
За відсутності договору, який визначає солідарне зобов`язання, або домовленості між співвласниками щодо порядку несення витрат за отримані послуги та не визначення уповноваженого власника квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Таким чином, покладення на відповідачів, які є власниками кожний по 1/4 частки квартири, обов`язків, що за законом мають нести інші особи, суперечить принципу справедливості та розумності.
Подібний висновок щодо солідарного зобов`язання співвласників житла, в яке надаються комунальні послуги, викладений в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 344/1792/16-ц.
Враховуючи це, у межах заявлених позовних вимог та встановлених обставин справи, відсутні правові підстави для покладення на відповідачів обов`язку зі сплати заборгованості в частині, що припадає на померлих співвласників, оскільки такі вимоги фактично спрямовані до осіб, процесуальна правоздатність яких припинилася, а правонаступництво не встановлено.
Відсутність укладеного договору про надання послуг між споживачами та теплопостачальною організацією хоча не позбавляє обов`язку у повній мірі сплачувати кошти за надані та спожиті послуги, натомість автоматично не встановлює солідарного обв`язку зі сплати заборгованості для будь-кого з власників приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності та щодо якого коло спадкоємців не встановлене.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень викладених у позові доводів, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко