ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 947/38633/21
провадження № 61-3913св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи: 
позивач/відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,
третя особа/позивач - Одеська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 звернулася з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: Одеська міська рада про визнання незаконними дій, зобов`язання не чинити перешкоди та стягнення витрат.
Позов мотивований тим, що 22 червня 2018 року позивач придбала нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Двічі, 01 серпня 2018 року та 05 вересня 2018 року, виконавчий орган місцевого самоврядування (Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради) вимагав від ОСОБА_3 демонтувати спірне майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вважаючи його тимчасовою спорудою. На ці вимоги колишній представник власника нерухомості повідомив місцеві органи, що майно, яке він вимагає знести, є нерухомістю, право власності на яке належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і адресою цього майна є: АДРЕСА_1 . 11 жовтня 2021 року, незважаючи на поінформованість місцевої влади про правову приналежність спірного майна, КУ «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради» вимагала дозвільні документи для розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 . Не дивлячись на те, що вказана установа вимагала документи у невідомої особи, колишній власник спірного майна - ОСОБА_4 , втретє повідомив місцевий орган про правовий статус та належну адресу спірного майна. 28 жовтня 2021 року працівники Київської районної адміністрації Одеської міської ради в супроводі співробітників комунальної установи «Муніципальна варта» повністю зруйнували згадане нерухоме майно. Демонтувавши майно позивача, відповідач діяв непослідовно, непрозоро, порушивши вимогу мінімізації ризику помилок. Київська районна адміністрація Одеської міської ради не здійснила жодних дій для того, щоб зв`язатися з власником спірного нерухомого майна та отримати необхідні пояснення та докази, які, якщо б були отримані відповідачем, могли б не допустити руйнування майна.
Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачка просила:
визнати незаконними дії Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради не чинити ОСОБА_1 перешкоди у відновленні нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірах та об`ємі, позначених у декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності №ОД142163162019 від 11 листопада 2016 року та в технічному паспорті від 02 липня 2018 року;
стягнути з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 703 757 грн витрат, пов`язаних з відновленням нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Третя особа у справі Одеська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання припиненим права власності.
Одеська міська рада в своїй позовній заяві посилається на незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, якого фактично не існує (знищено внаслідок пожежі), а саме нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що призвело до незаконного зайняття земельної ділянки комунальної власності. Ухвала суду, що стала підставою для первісної державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний об`єкт, наразі скасована. Відтак, подальші відчуження вказаного об`єкту є незаконними. Сама по собі реєстрація права власності є лише моментом, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (зокрема, фактичне існування самої речі). Сама по собі наявність запису про право власності, тобто лише титулу, не свідчить про наявність такого права за відсутності речі. Таким чином, оскільки об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , було знищено, відтак в силу приписів статті 349 ЦК України право власності на такий об`єкт вважається припиненим, а відповідний розділ державного реєстру прав на вказаний об`єкт нерухомого майна має бути закритим. Наявність незаконної державної реєстрації права власності на об`єкт, якого фактично не існує, порушує права та інтереси Одеської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджає останній розпоряджатись належним їй майном.
Враховуючи викладене Одеська міська рада просила:
визнати припиненим з 08 листопада 2020 року право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги Одеської міської ради задоволено. Визнано припиненим з 08 листопада 2020 року право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1154768351101).
Суд першої інстанції, виходив з того, що в ході судового розгляду справи судом встановлено, що спірний об`єкт, на який на підставі договору купівлі-продажу було оформлено право власності позивача ОСОБА_1 22 червня 2018 року, та об`єкт, що був знищений в результаті пожежі 07 листопада 2020 року, а також об`єкт, який був повністю демонтований 28 жовтня 2021 року на підставі відповідного розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, були розташовані на тому самому місці. Зазначення різних адрес: АДРЕСА_2 , або АДРЕСА_3 , або АДРЕСА_1 , пов`язане зі складнощами у визначенні місця розташування об`єкта без надання правовстановлюючих документів.
Позивач ОСОБА_1 придбала у власність об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, що належало попереднім власникам ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадкування після смерті матері ОСОБА_3 . В той же час право власності ОСОБА_3 було зареєстровано на підставі мирової угоди, яка затверджена ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року у справі № 520/14998/16-ц, а також декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД142163162019, виданий 11 листопада 2016 року, видавник: Управління архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.
Постановою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у справі № 520/14998/16-ц ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року - скасовано з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року цивільну справу №520/14998/16-ц залишено без розгляду.
Таким чином, на теперішній час ухвала про затвердження мирової угоди від 21 грудня 2016 року у справі №520/14998/16-ц скасована.
Стосовно іншої підстави реєстрації права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення суд приймає до уваги, що відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 07 жовтня 2022 року № 01-11/1308 (від 10 жовтня 2022 року вх. № 01-8/216-вх), дані, зазначені в декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 листопада 2016 року № ОД142163162019 недостовірні, оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт від 27 грудня 2006 року № 571/06, який зазначений у декларації про готовність до експлуатації об`єкта як документ, що надає право на виконання будівельних робіт, виданий ОСОБА_7 на реконструкцію кв. АДРЕСА_4 .
Окрім того, суд приймає до уваги доводи Київської районної адміністрації Одеської міської ради стосовно того, що інженер технічного нагляду ОСОБА_8 , який згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ОД142163162019 від 11 листопада 2016 року був відповідальною особою - інженером з технічного нагляду за договором від 13 грудня 2006 року, не міг підписувати вказаний договір на здійснення технічного нагляду 13 грудня 2006 року, оскільки не був на той час інженером технагляду, а сертифікат отримав 26 квітня 2012 року серії Ат №672, свідоцтво №2602 від 17 березня 2017 року, що підтверджено матеріалами справи.
Зазначені доводи стороною позивача не спростовані. Стверджуючи, що право власності виникло у попереднього власника лише на підставі мирової угоди, в подальшому вказали, що позивач відносно пожежі представнику будь-якої інформації не надала, мав намір з`ясувати вказані факти, але до завершення розгляду справи так і не доповнив свої пояснення та будь-яких інших тверджень щодо встановлених судом обставин не надав.
Таким чином, на теперішній час встановлено, що підстави, відповідно до яких в 2016 році було оформлено право власності ОСОБА_3 , а в подальшому на її правонаступників, на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є такими, що містять недостовірну інформацію, та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства в даній сфері правовідносин.
07 листопада 2020 року спірне приміщення, яке на той час відповідно до інформації з реєстру було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , було знищене в результаті пожежі, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, в тому числі і поясненнями свідків.
З матеріалів справи вбачається, що після пожежі на місці спірного об`єкту знову з`явилась споруда, однак будь-яких дозвільних та правовстановлюючих документів на неї оформлено не було, в зв`язку з чим вказана споруда була демонтована на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 жовтня 2021 року №547-01р «Про демонтаж незаконно розміщеного об`єкту на земельній ділянці (тротуарі) навпроти житлового будинку по АДРЕСА_2 ». 
На підставі викладеного суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог третьої особи Одеської міської ради, в зв`язку з чим позов третьої особи підлягає задоволенню.
Щодо первісного позову ОСОБА_1 суд зазначив, що враховуючи встановлені обставини щодо знищення об`єкту, що був зареєстрований як об`єкт права власності позивача, та визнання припиненим права власності позивача відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України та частини першої статті 349 ЦК України, суд приходить до висновку, що новий об`єкт, який був споруджений на місці згорілого кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_1 », є новим об`єктом, на спорудження якого необхідна дозвільна документація не отримувалась, що підтверджено Управлінням ДАБК Одеської міської ради в Акті обстеження незаконно розміщеного об`єкта будівництва на території міста Одеси, складеного 11 жовтня 2021 року, який став підставою прийняття розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 574-01р від 11 жовтня 2021 року.
Стороною позивача належними та допустимими в сенсі статей 77, 78 ЦПК України доказами не підтверджено наявність права власності ОСОБА_1 на об`єкт, споруджений на місці знищеного внаслідок пожежі нежитлового приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Київської районної адміністрації ОМР не чинити перешкоди у відновленні нежитлового приміщення за вказаною адресою в розмірах та об`ємі, позначених у декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності №ОД142163162019 від 11 листопада 2016 року та в технічному паспорті від 02 квітня 2018 року, суд зазначає, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлена недостовірність відомостей, вказаних в декларації, та наявність підстав для визнання права власності припиненим внаслідок знищення спірного об`єкта, в зв`язку з чим позивачу для відновлення втраченого майна необхідно додержуватись вимог чинного законодавства та отримати відповідну дозвільну документацію для проведення будівельних робіт.
З огляду на наведене, не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь позивача витрат, пов`язаних з відновленням нежитлового приміщення, оскільки, здійснюючи демонтаж самочинно зведеного об`єкту на місці знищеного майна Київська районна адміністрація діяла в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства. Саме встановлення самочинного об`єкту на земельній ділянці, належній територіальній громаді м. Одеси, не відповідає вимогам законодавства та порушує права територіальної громади.
Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню як необґрунтовані, а позовні вимоги третьої особи Одеської міської ради підлягали задоволенню як такі, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2025 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та повернути справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
рішенням Вищої ради правосуддя №122/0/15-25 від 28 січня 2025 суддю ОСОБА_9 звільнено з посади судді у відставку. У зв`язку з цим протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 лютого 2025 року змінено склад колегії суду, в якому замість вибулого судді ОСОБА_9 призначено суддю Сєвєрову Є. С. На наступний після цього день, тобто 11 лютого 2025 року, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: Погорєлова С. О. (доповідач), Сєвєрова Є. С. та Таварткіладзе О. М., ухвалив оскаржувану постанову. З протоколу судового засідання 11 лютого 2025 року випливає, що о 13 год. 53 хв. 20 с. суддя доповідач доповіла обставини справи, а представники сторін надали додаткові пояснення. Після цього суд ухвалив про закінчення слухання справи та перехід до судових дебатів (час 14:06:54). Після дебатів суд оголосив скорочену постанову. Отже, розгляд справи у судовому засіданні 11 лютого 2025 року відбувся з порушенням вимог частини дванадцятої статті 33 ЦПК України, оскільки цією нормою передбачено, що у випадку, коли склад суду змінюється на стадії розгляду справи по суті, то цей суд приймає одне з двох можливих процесуальних рішень: або повернутися до підготовчого провадження, або повторно почати спочатку розгляд справи по суті;
як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час її перевірки судом апеляційної інстанції, сторона позивача наполягала на тому, що демонтаж спірного майна без судового рішення, без розгляду її індивідуальної ситуації, без компенсації знищеного майна становило непропорційне втручання у право позивачки мирно володіти своїм майном. Обмежившись загальними фразами суди не розглянули цих аргументів;
зажадавши від ОСОБА_1 доказів про правомірність будівництва та виникнення права власності на спірне майно, суди поклали на позивачку надмірний тягар доказування, оскільки вона не приймала участі у будівництві та не здійснювала контроль під час реєстрації права власності за першим його власником;
ОСОБА_1 не була порушником будівництва спірного майна, і навіть якщо під час його створення й були допущені помилки, то вона не повинна нести негативні наслідки цього. Ризик помилок державних органів та органів місцевого самоврядування, яких вони допустились під час реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та права власності на нього, мають нести саме ці органи, а не перекладати їх на особу, яка добросовісно придбала це майно;
придбаваючи спірне майно, ОСОБА_1 діяла чесно та обачливо, справедливо покладаючись на підтверджене відомостями з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно право продавців відчужувати спірне майно, а також на проведену нотаріусом перед укладенням договору купівлі-продажу перевірку його законності. Таким чином, дії ОСОБА_1 з придбання спірного майна, були відкритими та добросовісними, а придбання майна - правомірним. Зрештою, ні суд першої ні суд апеляційної інстанції не вказав того, що будь які дії щодо придбання ОСОБА_1 спірного нерухомого майна були недобросовісними чи неналежними;
прийшовши до висновку про самочинність здійсненого ОСОБА_1 будівництва спірного майна, суди зобов`язані були вирішити справу, виходячи з вимог статті 376 ЦК України;
посилаючись на порушення прав власника земельної ділянки, Одеська міська рада обрала неналежний спосіб захисту свого права, оскільки він не призводить до вирішення головного спірного питання - законності придбаного ОСОБА_1 нерухомого майна. А суди розглядаючи такі вимоги, не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах;
після пожежі на тому самому місці існувало таке саме нерухоме майно, в тих самих розмірах та об`ємі, що і до пожежі. Відновлення цього майна не потребувало отримання дозвільних документів та введення його в експлуатацію. Саме це майно було неправомірно знищене місцевою владою. Тому суди, не оцінивши дотримання місцевою владою вимог пропорційності знесення такого об`єкту, прийшли до хибного висновку про задоволення позову Одеської міської ради;
відмовляючи у застосуванні позовної давності до позову Одеської міської ради, суди не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, та невірно пов`язали момент початку спливу позовної давності з моментом, з якого Одеська міська рада просила визнати припиненим право ОСОБА_1 на спірне майно.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У травні 2025 року Одеська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що: 
11 лютого 2025 року Одеським апеляційним судом у складі суддів Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С. розглянуто справу за поданою апеляційною скаргою ОСОБА_1 із додержанням всіх стадій такого судового розгляду, передбаченого статтями 366 - 368 ЦПК України, а тому доводи скаржника в цій частині є абсолютно безпідставними;
представником ОСОБА_1 у касаційній скарзі не наведено які саме зібрані у справі докази суд не дослідив або які саме обставини встановлені судом на підставі недопустимих доказів. Навпаки, у скарзі наголошується на необхідності переоцінки доказів, оцінених судами першої та апеляційної інстанцій у процесі розгляду справи, а також переваги одних доказів над іншими, що є недопустимим на стадії касаційного оскарження рішень судів з огляду на приписи статті 400 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного, касаційна скарга представника ОСОБА_1 в частині посилання на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду із направленням справи на новий розгляд відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України, є повністю необґрунтованою;
скаржник, посилаючись на неправомірне втручання виконавчого органу міської ради у право на мирне володіння майном, навмисно залишає поза увагою суттєву обставину даної справи - факт знищення майна, право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_1 22 червня 2018 року;
за недоведеності належними доказами факту демонтажу саме об`єкта нерухомості відсутні підстави для стягнення суми шкоди у такій категорії спорів через відсутність складу відповідного цивільного правопорушення;
доводи представника ОСОБА_1 , що її незаконно позбавлено права власності на нежитлове приміщення, є необґрунтованими, оскільки об`єкт, який був зареєстрований як об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, був знищений внаслідок пожежі 0 листопада 2020 року, у зв`язку з чим право власності ОСОБА_1 є припиненим відповідно до положень пункту частини першої статті 346 ЦК України та частини першої статті 349 ЦК України;
наявність державної реєстрації права власності на неіснуючий об`єкт - не відповідає вимогам статті 349 ЦК України та частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також створює передумови для подальшої забудови земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не відводилась для цієї мети. Відповідні обставини перешкоджають Одеській міській раді розпоряджатися належним їй майном, оскільки земельна ділянка знаходиться під нібито існуючим об`єктом нерухомого майна;
Одеська міська рада звернулась із відповідним зустрічним позовом до ОСОБА_1 з вимогою про визнання припиненим з 08 листопада 2020 року права власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення. В обгрунтування даного позову покладено саме обставини знищення майна 07 листопада 2020 року. А тому, посилання скаржника на відлік позовної давності з 23 січня 2017 року, або з 02 лютого 2018 року, або з 05 вересня 2018 року є абсурдними;
Одеська міська рада вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, Одеська міська рада вважає, що подання представником ОСОБА_1 касаційної скарги на законне та обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції порушує принцип правової визначеності.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 947/38633/21 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У квітні 2025 року матеріали справи № 947/38633/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року передано справу № 947/38633/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 липня 2026 року справу № 947/38633/21 повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 09 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 вересня 2021 року у справі № 461/2578/16-а, від 20 травня 2021 року у справі 826/7115/17, від 24 листопада 2020 року у справі 2040/7134/18, від 24 червня 2020 року у справі № 320/5880/18, від 27 березня 2020 року у справі 814/2836/15, від 24 квітня 2019 року у справі № 804/3987/17, від 06 березня 2019 року у справі № 635/6092/16-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 17 серпня 2021 року у справі № 924/139/20 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 11 листопада 2016 року в УДАБК Одеської міської ради зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності - АДРЕСА_1, Реконструкція нежитлового приміщення без зміни геометричних розмірів фундаменту у плані. Замовник - ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано 27 квітня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В., спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/2 частку у спадщині, її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/2 частку у спадщині. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із нежитлового приміщення АДРЕСА_1, яке належало померлій на праві приватної власності на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року у цивільній справі № 520/14998/16-ц. Право власності зареєстровано 25 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
22 червня 2018 року ОСОБА_10 , яка діяла від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі довіреностей, та ОСОБА_11 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А.
Відповідно до вказаного договору, продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_4 передають у власність (продають), а покупець ОСОБА_1 приймає в особисту приватну власність (купує) нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
01 серпня 2018 року Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради видало Вимогу (припис) № 001634 про демонтаж тимчасової споруди на ім`я ФОП ОСОБА_3 , з якого вбачається, що споруда, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , встановлена з порушенням Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в місті Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09 жовтня 2023 року № 3961-VІ, та чинного законодавства України. На підставі вищевикладеного, тимчасова споруда за вказаною адресою підлягає демонтажу згідно розділу 16 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в місті Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09 жовтня 2023 року № 3961-VI.
У відповідь на вказане повідомлення, представник ОСОБА_3 02 серпня 2018 року направив лист, яким повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Однак, ще до своєї смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 стала власником нежитлового приміщення площею 43,2 кв. м, розташованого в АДРЕСА_1 (перехрестя з АДРЕСА_2 ). Тому, звільнення та демонтаж майна, про яке йдеться у вищевказаних листі та приписі стосується власності особи, правомочності якої гарантовані та захищаються Конституцією України. У зв`язку з викладеним та для врегулювання спірних відносин, запропоновано звернутися до спадкоємців померлої ОСОБА_3 
04 вересня 2018 року Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради видало Припис № 013370 на ім`я ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якого на виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2018 року № 390 «Про демонтаж тимчасових споруд» тимчасова споруда (пересувна тимчасова споруда) за адресою: АДРЕСА_2 , підлягає демонтажу. В зв`язку з цим необхідно демонтувати тимчасову споруду у строк до 07 вересня 2018 року.
У відповідь на вказаний припис представник ОСОБА_3 повторно 05 вересня 2018 року направив лист, яким повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, та звернув увагу, що вказана споруда насправді є об`єктом нерухомості з адресою знаходження: АДРЕСА_1 , та в даний час цей об`єкт нерухомості належить на праві власності фізичним особам.
08 жовтня 2021 року АТ «ДТЕК Одеські Електромережі» направило фізичній особі ОСОБА_1 повідомлення № 1770 про приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та укладення Додатків (не публічних), згідно з яким 11 жовтня 2021 року (дата підписання додатків) фізична особа ОСОБА_1 було приєднано до умов Договору, та з цієї ж дати Сторонами укладено не публічні Додатки, що регулюють організаційні та технічні особливості розподілу електричної енергії, також відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
11 жовтня 2021 року Комунальна установа «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради» направила невідомому Суб`єкту господарювання Повідомлення № 120053, згідно з яким, в результаті інвентаризації було встановлено факт розміщення тимчасової споруди (пересувної тимчасової споруди, групи тимчасових споруд, групи пересувних тимчасових споруд) за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаним повідомленням зазначено про необхідність надати документи, які є підставою для розміщення тимчасової споруди (пересувної тимчасової споруди, групи тимчасових споруд, групи пересувних тимчасових споруд), а саме паспорт прив`язки та договір на право тимчасового користування місцями для розміщення ТС у термін до 12 жовтня 2021 року.
З розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 жовтня 2021 року №547-01р «Про демонтаж незаконно розміщеного об`єкту на земельній ділянці (тротуарі) навпроти житлового будинку АДРЕСА_2 » вбачається, що комісією у складі представників Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, департаменту з благоустрою міста Одеської міської ради та Київської районної адміністрації Одеської міської ради 11 жовтня 2021 року було здійснено обстеження за адресою: земельна ділянка (тротуар) уздовж АДРЕСА_2 .
В ході обстеження зафіксовано, що за вищевказаною адресою розташовано незаконно розміщений об`єкт з металевого профілю (фотофіксація додається).
Документи, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою на якій встановлено об`єкт, відсутні, земельна ділянка належить територіальній громаді м. Одеса.
З інформації представника Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради встановлено, що дані про видачу містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва за даною адресою у Департаменті не зареєстровані.
За результатами обстеження було складено відповідний акт від 11 жовтня 2021 року.
З урахуванням вищевикладеного, керуючись рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 38 від 10 грудня 2020 року «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси» та пункту 2.5 «Положення про Київську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженим рішенням Одеської міської ради № 1934-VІІ від 26 квітня 2017 року, Київська районна адміністрація Одеської міської ради ухвалила розпорядження демонтувати самовільно встановлений об`єкт з металевого профілю, на тротуарі, уздовж АДРЕСА_1, навпроти житлового будинку АДРЕСА_2 .
З листа ОСББ «Філатова 1» № 1/23 від 24 листопада 2023 року вбачається, що на розі АДРЕСА_2 , а саме по АДРЕСА_5 дорога, було розташоване нежитлове приміщення № 84/1, яке знаходилось безпосередньо перед багатоквартирним житловим будинком, який (будинок) має адресу: АДРЕСА_2 . Управління, утримання і використання майна багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , до 01 жовтня 2019 року здійснював ЖКС «Вузівський». Після 01 жовтня 2019 року обслуговування будинку здійснює ОСББ «Філатова 1». Існування підключення до комунікацій будинку згаданого нежитлового приміщення до передачі на баланс будинку підтверджують. У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до ОСББ «Філатова-1» із проханням про поновлення надання доступу до інженерних мереж будинку у зв`язку зі зміною власника об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . ОСББ підготувало та направило до Інфоксводоканалу листа від 25 жовтня 2021 року про те, що не заперечує проти підключення зазначеного об`єкта до комунікацій.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 23 серпня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2942, виданого 22 червня 2018 року, видавник: Іллічова Н. А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_12 . 
При цьому відкриття розділу та реєстрація об`єкту нерухомого майна відбулась на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року у справі № 520/14998/16-ц, а також декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД142163162019, виданий 11 листопада 2016 року, видавник: Управління архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в листі від 22 жовтня 2022 року № 01-8/216вх повідомило, що відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності наявна інформація щодо реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 листопада 2016 року № ОД142163162019 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 або будь-яка інша особа до Управління щодо реконструкції, капітального ремонту чи нового будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2020 року по теперішній час не звертались. Згідно даних містобудівного кадастру Одеської міської ради станом на 22 лютого 2022 року встановлено, що Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради не видавалися містобудівні умови та обмеження для проектування вищезазначеного об`єкта. Відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності, відсутня реєстрація дозвільних документів за вказаною адресою. Документи, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою за вказаною адресою, також відсутні.
Одночасно, з листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 07 жовтня 2022 року № 01-11/1308 (від 10 жовтня 2022 року вх. № 01-8/216-вх) вбачається, що дозвіл на виконання будівельних робіт 
від 27 грудня 2006 року № 571/06, який зазначений у декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 листопада 2016 року № ОД142163162019 як документ, що надає право на виконання будівельних робіт, був виданий ОСОБА_7 на реконструкцію кв. АДРЕСА_4 . Таким чином, дані, зазначені в декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 листопада 2016 року №ОД142163162019, є недостовірними. На підставі вищезазначеного, реєстрація декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 листопада 2016 року №ОД 142163162019 підлягає скасуванню.
З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 07 жовтня 2022 року №01-11/1308 вбачається, що в журналах реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться. В журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси зареєстрований наступний дозвіл: - №571/06 від 06 листопада 2006 року - реконструкція кв. АДРЕСА_4 , замовник - гр. ОСОБА_13 . 
З наданих ГУ ДСНС України в Одеській області матеріалів по пожежі 07 листопада 2020 року вбачається, що комісією складений Акт про пожежу, а саме комісія в складі: провідного інспектора Київського РВ у м. Одесі ГУ ДСНС України в Одеській області ст. л-т с.н.з. ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , менеджер ТОВ «Південний Трейд», ОСОБА_16 орендар кіоску «Шаурма», склала цей акт про пожежу, що виникла 07 листопада 2020 року о 23:55 на об`єкті кіоск за адресою: АДРЕСА_3 , орендар ТОВ «Південний Трейд», кіоск «Шаурма». Пожежу виявлено 07 листопада 2020 року о 23:57 год. перехожими. Пожежею знищено - кіоск «Шаурма» загальною площею 21 кв. м та майно, а саме: 1-кавомашина, 1-апарат кури гриль, 2-апарата шаурми, 2-тостера, 1-мікрохвильова, 1-чайник, 1-апарат приготування картоплі фрі, 1-холодильник з продукцією. Кіоск ТОВ «Південний Трейд2 загальною площею 21 кв. м та майно, а саме: кондиціонер, 2-плазмових телевізора, сейф з готівкою, 2- комп`ютера, 1-монітор, 2-сканера, 1-термапринтер, 1-конденційний обігрівач, 2-стола, 10-стільців, 1-стіійка каси, 1-холодильник з продукцією, лотерейні білети.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 278/1025/19 (провадження № 61-5499св21) вказано, що «не відповідає завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовною вимогою про визнання неправомірними дій особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль і така позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду; відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовну вимогу про визнання неправомірними дій фізичної особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про можливість розгляду по суті зазначеної позовної вимоги).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 278/1025/19 (провадження № 61-5499св21) вказано, що «позивач пред`явив позовну вимогу про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль. Така позовна вимога не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу за наявності іншого передбаченого законом способу захисту прав позивача шляхом пред`явлення вимоги про витребування спірного майна; позовна вимога про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль може складати сутність доводів сторони у межах спору щодо наявності підстав для витребування спірного автомобіля з володіння іншої особи. При цьому відповідні аргументи сторони, за наявності для цього підстав, має перевірити суд у межах спору про витребування спірного автомобіля; не відповідає завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовною вимогою про неправомірними дій особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль і така позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду; відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовну вимогу про визнання неправомірними дій фізичної особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про можливість розгляду по суті зазначеної позовної вимоги.
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 414 ЦПК України).
У справі що переглядається:
звертаючись до суду з позовом, позивачка просила, зокрема, визнати незаконними дії Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;
суд, першої інстанції, з яким погодився суду апеляційної інстанції відмовив позивачці у задоволенні позову, мотивуючи таке рішення тим, що стороною позивача належними та допустимими в сенсі статей 77, 78 ЦПК України доказами не підтверджено наявність права власності ОСОБА_1 на об`єкт, споруджений на місці знищеного внаслідок пожежі нежитлового приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;
проте суди не врахували, що вимоги про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду;
відсутність у позивачки юридичної можливості пред`явити позовні вимоги про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті;
за таких обставин суди помилково розглянули по суті позовну вимогу про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Тому оскаржені судові рішення в частині її вирішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі у цій частині з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди та стягнення витрат
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22). 
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)). 
Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Належним відповідачем у спорах щодо комунальної власності та землі є міська рада (як орган місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду та володіє відповідними повноваженнями розпорядження), тоді як районна адміністрація не є належним відповідачем у таких справах.
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1, зокрема, звернулася з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: Одеська міська рада, про зобов`язання не чинити перешкоди та стягнення витрат;
суди, вирішуючи спір по суті позовних вимог, не надали належної оцінки питанню визначення належного відповідача у справі. Оспорюване нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, а відтак саме Одеська міська рада як орган, уповноважений здійснювати повноваження власника щодо земель комунальної власності, є належним відповідачем у цій справі;
крім того, саме Одеська міська рада звернулася до суду з окремим позовом у цій справі з метою захисту своїх прав та законних інтересів як розпорядника земель комунальної власності; 
враховуючи викладене, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача;
Щодо позову третьої особи - Одеської міської ради
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі№ 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Згідно з частинами першою, другою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно з частиною другою статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Статтею 182 цього кодексу визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 зазначила, що: «якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18).
При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
Відповідно до частини сьомої статті 14 Закону № 1952-IV у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі. Враховуючи, що державна реєстрація права приватної власності ПП «Ярина Плюс» на нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , як на нерухоме майно була здійснена помилково, а зазначене майно не є нерухомим, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру».
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду Одеська міська рада просила визнати припиненим з 08 листопада 2020 року право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що на теперішній час встановлено, що підстави, на основі яких в 2016 році було оформлено право власності ОСОБА_3 , а в подальшому на її правонаступників, на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є такими, що містять недостовірну інформацію, та не грунтуються на вимогах чинного законодавства в даній сфері правовідносин. 07 листопада 2020 року спірне приміщення, яке на той час відповідно до інформації з реєстру було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , було знищене в результаті пожежі, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, в тому числі і поясненнями свідків. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог третьої особи Одеської міської ради;
суди встановили, що спірна споруда є тимчасовою, отже вона не є об`єктом нерухомого майна та право власності на неї не підлягало державній реєстрації в порядку, передбаченому чинним законодавством України;
за таких обставин Одеська міська рада звертаючись з позовом про припинення права власності, обрала неналежний спосіб захисту свого майнового права та інтересу, а зазначення в позові про встановлення порядку виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення стосується виконання судового рішення, а не способу захисту порушеного права;
належним способом захисту за таких обставин є скасування державної реєстрації права власності на знищену споруду з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.
Враховуючи викладене судові рішення в частині задоволення позову Одеської міської ради слід скасувати, відмовити у його задоволенні у зв`язку з обранням Одеською міською радою неналежного способу захисту.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без дотримання норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану постанову в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення скасувати та ухвалити нове рішення про закриття провадження в цій частині. В частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди та стягнення витрат оскаржену постанову змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову Одеської міської ради скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині. 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2  задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради зі знесення нежитлового приміщення скасувати, а провадження у цій частині закрити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди та стягнення витрат змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині задоволення позову Одеської міської ради скасувати. 
У задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання припиненим права власності відмовити.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко