ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/2432/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Власова Ю.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі -територіальне відділення АМК)
на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026
(головуючий суддя Мартюхіна Н.О., судді: Крестьянінов О.О. і Тарасова І.В.) 
у справі № 917/2432/25
за позовом територіального відділення АМК 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління № 9" (далі - Товариство)
про стягнення 68 000 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.07.2026 № 32.2-01/1249 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 917/2432/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Власова Ю.Л.

ВСТАНОВИВ:

Територіальне відділення АМК звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства про стягнення 68 000 грн пені, нарахованої у зв`язку з несвоєчасною сплатою штрафу, накладеного рішенням адміністративної колегії територіального відділення АМК від 29.10.2024 №70/220-р/к за порушення Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.04.2026: позов задоволено; стягнуто з Товариства 68 000 грн пені за прострочення сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції із зарахуванням зазначеної суми до державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України; стягнуто з Товариства на користь територіального відділення АМК судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 

Товариство оскаржило дане рішення до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 зупинено провадження у справі №917/2432/25 до набрання законної сили рішенням у справі №16/336, яка розглядається Конституційним Судом України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" від 11.01.2001 № 2210-ІІІ у редакції Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" від 23.09.2021 № 1780-ІХ.

Не погоджуючись з ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026, територіальне відділення АМК звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Так, за доводами касаційної скарги:
підстави для зупинення провадження у зв`язку із об`єктивною неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, визначені статтею 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відсутні, а наявні у матеріалах справи докази дозволяли суду апеляційної інстанції самостійно встановити обставини, які є предметом судового розгляду; 
необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку;
рішення суду апеляційної інстанції не містить належних мотивів для зупинення провадження у справі, що є порушенням статті 227 ГПК України. 

Товариство у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і прийнятою з дотриманням вимог ГПК України, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 - без змін. 

Причиною подання касаційної скарги стала незгода територіального відділення АМК з зупиненням провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №16/336, яка розглядається Конституційним Судом України щодо відповідності Конституції України (конституційності) першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" від 11 січня 2001 року № 2210-ІІІ в редакції Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" від 23 вересня 2021 року № 1780-ІХ.

У прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції з`ясовано й зазначено, зокрема, таке.

У провадженні Конституційного Суду України перебуває конституційна скарга ТОВ "Євро Смарт Пауер" (від 02.09.2025 №16/336) щодо відповідності Конституції України (конституційності) першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" від 11.01.2001 №2210-ІІІ у редакції Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" від 23.09.2021 №1780-ІХ.

На офіційному сайті Конституційного Суду України в розділі Конституційні скарги зазначено, що ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі №16/336; справа розглядалася 29.10.2025 на відкритій частині пленарного засідання сенату Суду.

Так, суб`єкт права на конституційну скаргу ТОВ "Євро Смарт Пауер" в особі директора названого товариства звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням перевірити на відповідність частині першій статті 8, частині четвертій статті 41, частині другій статті 55, статті 61 Конституції України такі приписи частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції":
1) перше речення абзацу першого, згідно з яким: "За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу";

2) абзаци третій, четвертий, п`ятий, згідно з якими: "Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду".

Як зазначено в резюме до справи №16/336, заявник клопотання вважає, що оспорювані приписи суперечать принципу верховенства права в аспекті ідеології справедливості права, принципу індивідуалізації юридичної відповідальності, запроваджують подвійну юридичну відповідальність за недотримання вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", порушують право на судовий захист, а також право власності, оскільки встановлюють непропорційне втручання у майнові права.

Предметом позову у даній справі №917/2432/25 є стягнення пені в розмірі 68 000 грн, нарахованої відповідно до статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", питання щодо конституційності першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 якого розглядається у Конституційному Суді України.

На думку суду апеляційної інстанції, перегляд в апеляційному порядку рішення Господарського суду Полтавської області від 07.04.2026 у справі №917/2432/25, в якому приписи частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" були застосовані безпосередньо під час прийняття, є неможливим без остаточного вирішення Конституційним Судом України конституційної скарги щодо конституційності першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції". 

Перевіряючи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, Верховний Суд зазначає таке.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статтей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний або ж має право зупинити провадження у справі.

За змістом пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зокрема, відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, застосовуючи наведену правову норму за вимогами статті 234 ГПК України у мотивувальній частині ухвали має бути зазначено обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали про зупинення провадження у справі, зокрема щодо об`єктивної неможливості розгляду справи.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

При цьому, як уже відзначалось, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справах № 924/645/18 та № 910/23396/16, від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18, від 20.12.2019 у справах № 910/13234/18 та № 910/759/19, від 29.04.2020 у справі № 903/611/19, від 18.05.2020 у справі №905/1728/14, від 04.12.2020 у справі № 917/514/19 та від 25.03.2021 у справі № 873/148/20, від 12.05.2021 у справі № 922/2838/20 тощо.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 922/1962/17, від 17.12.2019 у справі № 917/131/19 тощо.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20 зазначила, що провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; має бути обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу. Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду.

Згідно з частиною тринадцятою статті 56 названого Закону протягом п`яти днів з дня сплати штрафу та пені суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу, пені.

Накладений рішенням адміністративної колегії територіального відділення АМК штраф є видом відповідальності за вчинення порушення антиконкурентного законодавства, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу. Нарахування пені в цьому випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення антиконкурентного законодавства, а також не належить до цивільних правовідносин. 

Отже, предметом розгляду та дослідження у цьому спорі можуть бути виключно обставини, пов`язані з фактичним виконанням або невиконанням відповідачем в антимонопольній справі резолютивної частини рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК з огляду на чинність такого рішення та обов`язковість його виконання. 

Суд зазначає, що рішення органу АМК відображає позицію державного органу зі спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності.

При цьому, ані Закон України "Про захист економічної конкуренції", ані ГПК України не містять норм, які б надавали господарським судам під час розгляду справ про зобов`язання відповідача виконати рішення органу АМК і яке є чинним, не скасовано/ не визнано недійсним та є обов`язковим до виконання в силу статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", право розглядати питання, які стосуються наявності/відсутності можливості виконання відповідачем у антимонопольній справі рішення АМК, зважаючи на обставини, які ним наводяться як підтвердження неможливості виконання такого рішення. 

За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне за змістом положення міститься у частині першій статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України". 

Таким чином, правова позиція Конституційного Суду України, в разі ухвалення такого рішення, щодо неконституційності приписів першого речення абзацу першого, абзаців третього - п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" від 11.01.2001 №2210-ІІІ матиме пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував.

Крім того, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції не навів достатніх обґрунтувань, на підставі яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, неможливість здійснення ним перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, відповідно до викладених у ньому висновків.

Наведена позиція суду вказує не на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення Конституційним Судом України конституційної скарги ТОВ "Євро Смарт Пауер" у розумінні пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, а не бажання самостійно встановити та оцінити обставини (факти), що входять до предмету доказування, а тому вказане не може бути підставою для зупинення провадження у цій справі за правилами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.

Ураховуючи наведене, Суд вважає, що апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі, не дотримавшись при цьому приписів пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.

Варто звернути увагу на те, що виходячи з аналізу положень статті 2 ГПК України, на господарське судочинство покладено обов`язок забезпечення розумності строків розгляду справ, а на сторони - неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Крім того, виходячи з аналізу статті 5 ГПК України, звернення до господарського суду повинно мати ефективний спосіб захисту порушених прав.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції", рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 910/31771/18, від 02.06.2020 у справі № 910/6674/19, від 20.01.2021 у справі № 906/129/20, від 01.04.2021 у справі № 902/1177/15, від 13.05.2021 у справі № 917/349/20 тощо.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду ЄСПЛ у справах проти України.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії").

Отже, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням приписів пункту 5 частин першої статті 227 ГПК України, оскільки не містить аргументованих та переконливих мотивів щодо необхідності зупинення провадження у справі як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за вказаною конституційною скаргою, так і стосовно того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судом апеляційної інстанції не спростовано того факту, що встановлені у цій справі обставини та зібрані докази дозволяють суду належним чином оцінити доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також вирішити питання про наявність або відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Відтак доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, як така, що ухвалена з порушенням норм процесуального права.

Доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу, спростовуються наведеним у цій постанові. 

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 310 ГПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду апеляційної інстанції, якою зупинено провадження у справі, - скасувати, а справу передати до апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити.

2. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі № 917/2432/25 скасувати, а справу передати до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова
Суддя І. Бенедисюк
Суддя Ю. Власов