Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/5360/26
Провадження № 2/711/3095/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А., 
за участі:
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр, в особі представника – Омельяненка Р.Р., звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на його (позивача) користь заборгованість за кредитним договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. в загальній сумі 27 000 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 662,40 грн. та витрат позивача пов`язаних із надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі у розмірі 116,58 грн. 
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 04.11.2025р. між ТзОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №04.11.2025-100001700, на підставі якого відповідачу були надані кредитні кошти в розмірі 7 500 грн. строком на 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% за 1 (один) день за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту – 20% від суми Кредиту та дорівнює 1 500 грн. 
Також зазначає, що внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів в нього утворилась заборгованість, розмір якої складає 27 000 грн., з яких: заборгованість за сумою (тілом) кредиту – 7 500 грн.; заборгованість за процентами – 10 500 грн., заборгованість за комісією за надання кредиту – 1 500 грн., заборгованість за процентами, нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України, – 7 500 грн. 
Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідача заборгованість за договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. в загальній сумі 27 000 грн. та судові витрати по справі.
28.05.2026р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
19.06.2026р. відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що визнає позовні вимоги частково. Зокрема, не заперечує факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання ним кредитних коштів у розмірі 7 500 грн. Разом з тим, вважає що нарахування позивачем процентів за користування кредитом у розмірі 10 500грн. є несправедливим у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. Також зазначає, що нарахування процентів, на підставі ст. 625 ЦК України, на загальну суму 7 500 грн. здійснено в період дії на території України воєнного стану, тоді, як у зазначений період споживачі звільняються від обов`язку сплати процентів, нарахованих за прострочення виконання зобов`язань. Також вважає безпідставним нарахування позивачем комісії за надання кредиту, оскільки Верховний Суд неодноразово вказував, що стягнення комісії за обслуговування чи ведення кредитної заборгованості є незаконним, якщо банк не надає за це реальних додаткових послуг. За таких підстав, він (відповідач) погоджується на часткове задоволення позову. При цьому, просить зменшити розмір процентів до розумних розмірів та відмовити в задоволенні позову про стягнення із нього на користь позивача заборгованості за комісією в розмірі 1 500 грн. та заборгованості за процентами, нарахованими на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, в розмірі 7 500 грн. 
29.06.2026р. від представника позивача – ОСОБА_2 , на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У такій заяві вказується, що умови кредитного договору відповідають вимогам закону, що регулює відносини споживчого кредитування, зокрема положенням Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка діяла станом на момент укладення кредитного договору, а нарахований позивачем розмір заборгованості відповідає умовам кредитного договору. Окрім того, ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а саме протягом строку кредитування, визначеного кредитним договором. Якщо ж позичальник прострочив виконання своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Таким чином загальні витрати за споживчими кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалося, а позовні вимоги не заявлялися. Зазначає, що визначені умовами договору проценти за користування кредитним коштами відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування» та не перевищують 1% в день. Дана денна процента ставка, враховуючи дату укладення кредитного договору, є застосованою та законною. Щодо нарахування комісії, то зазначає, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме перерахунку Кредитодавцем коштів на рахунок Позичальника, з використанням стороннього сервісу -інтенрнет-еквайрингу. З огляду на те, що позивач надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену Позичальником, є виправданою. Також зазначає, що своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє їх та зобов`язується їх виконувати. За відсутності доказів оскарження відповідачем умов договору щодо встановлення комісії, відсутні і підстави для відмови у стягненні вказаного платежу із відповідача. Тому, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав заборгованість за кредитом на суму 7 500 грн. Щодо заборгованості за процентами за користування кредитом на суму 10 500 грн., то просив врахувати, що нарахування таких процентів суперечить принципам розумності та добросовісності, тому просив їх зменшити до розумного розміру, який, на його думку, складає 7 500 грн. Окрім того, просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення процентів, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, на загальну суму 7 500 грн., оскільки їх нарахування здійснено в період дії на території України воєнного стану, а також – відмовити в стягнені комісії за надання кредиту.
Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
04.11.2025р. між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений в електронній формі кредитний договір №04.11.2025-100001700, який підписаний відповідачем електронним підписом – одноразовим ідентифікатором Е914 /а.с. 21-27/. Зазначена обставина не заперечується відповідачем. 
Згідно умов вказаного вище договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 7 500 грн., зі строком користування кредитом – 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом: у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту – 20% від суми Кредиту, яка складає 1 500 грн. Денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,87% (денна процентна ставка) = (9 170,48 / 7 500)/ 140 ? 100%. Дата повернення (виплати) кредиту – 23.03.2026р.
Разом з тим, умовами вказаного договору визначено, що Позичальник, який прострочив виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, зокрема, зобов`язання зі сплати Кредиту/його частини та/або Процентів/їх частини та/або Комісії(їй)/ її(їх) частини (якщо Комісія (ії) встановлена(і) договором) у терміни/строки, що передбачені договором, на вимогу Кредитодавця зобов`язаний сплатити Кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 170000% річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Кредитодавець має право нараховувати вказані проценти річних, починаючи з першого дня прострочення виконання зобов`язання (в тому числі, якщо прострочення виконання виникло до закінчення строку, на який надається кредит) за кожен день прострочення його виконання. Базою нарахування вказаних процентів є сума простроченого грошового зобов`язання, зокрема, сума прострочених Кредиту/його частини та/або Процентів/їх частини та/або Комісії(їй)/ її(їх) частини (якщо Комісія (ії) встановлена(і) договором). Проценти річних не нараховуються на прострочені раніше нараховані проценти річних. При цьому, сторони домовились, що у випадку, якщо розмір процентів річних, нарахованих за один день прострочення, перевищує 97,50 грн., за даним договором застосовується спеціальна договірна умова по зменшенню процентів річних за відповідний день, а саме розмір річних, які нараховуються за відповідний день, становить 97,50грн. Також сторони домовились, що проценти річних не нараховуються, якщо сума простроченого грошового зобов`язання є меншою, ніж 100 грн. Сторони домовились, що Кредитодавець має право вільно здійснювати своє право на застосування та отримання процентів річних, зазначених в даному пункті, як щодо повних сум процентів річних, так і щодо їх частин, як застосовуючи їх (повністю або частково), так і не застосовуючи, що є лише реалізацією Кредитодавцем його права і не є зміною умов договору. Сукупна сума процентів річних та інших платежів, що підлягають сплаті Позичальником за порушення виконання його зобов`язань (якщо такі встановлені договором) на підставі даного договору, не може перевищувати максимальне обмеження цієї суми, встановленої законом (п. 15 Договору).
На виконання умов вказаного договору 04.11.2025р. кредитні кошти в розмірі 7 500грн. були перераховані відповідачу на платіжну картку № НОМЕР_1 , яка зазначена в договорі, як засіб електронного платіжного засобу Позичальника, що підтверджується відповідною відповідним листом ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.05.2026р. за вих. №1-0505 /а.с. 18/. Окрім того, факт отримання кредитних коштів у розмірі 7 500 грн. не заперечувався і самим відповідачем в судовому засіданні, який позовні вимоги в частині заборгованості за кредитом визнав. 
Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. розмір заборгованості відповідача станом на 04.05.2026р. складає 27 000 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту (основний борг) – 7 500 грн.; заборгованість за процентами – 10 150 грн., заборгованість за комісією за надання кредиту – 1 500 грн., заборгованість за процентами, нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України, – 7 500грн. /а.с. 27-28/. 
Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК).
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК).
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За матеріалами справи судом встановлено, що між ТзОВ «Споживчий центр» та відповідачем був укладений договір №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р., який підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е914. На підставі такого договору відповідачем були отримані кредитні кошти в розмірі 7 500 грн., які віна зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, а також комісії за надання кредиту та процентів, нарахованих за прострочення виконання грошових зобов`язань (ст. 625 ЦК України), але в порушення умов договору цього не зробив. 
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені в кредитному договорі №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р., і він користувався такими кредитними коштами, однак допустив порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання кредиту, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість в загальній сумі 27 000 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту (основний борг) – 7 500 грн.; заборгованість за процентами – 10 150 грн., заборгованість за комісією за надання кредиту – 1 500 грн., заборгованість за процентами, нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України, – 7 500грн. /а.с. 27-28/. 
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов кредитного договору №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р., відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернув, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (тілом, основний борг) в розмірі 7 500 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень висловлених стороною відповідача суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону №1734 до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом №1734 безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
У пункті 7 Акцепту розкрито зміст економічної сутності передбаченої Договором кредиту «комісії за надання». Зокрема, «комісія за надання кредиту» передбачає внесення плати за надання кредиту, яка нараховується та обліковується в день видачі кредиту.
Аналіз змісту відповідних положень Договору кредиту свідчить, що визначена таким договором комісія за надання кредиту не суперечать положенням ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону №1734, а її нарахування обумовлено домовленістю між сторонами договору про оплату послуг кредитодавця, якими супроводжується процедура кредитування позичальника.
Стосовно обґрунтованості та правомірності зроблених позивачем нарахувань, які є предметом позовних вимог, то суд зауважує наступне.
В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості, яка складається з наступних сум: тіло кредиту – 7 500 грн.; проценти за користування кредитом, що нараховані та обчислені за період з 04.11.2025р. по 23.03.2026р. – 10 500 грн.; комісія за надання кредиту – 1 500 грн.; проценти, нараховані в порядку ст. 625 ЦК України, – 7 500грн. 
Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р., наданої позивачем, розмір заборгованості відповідача станом на 04.05.2026р. складає 27 000 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту (основний борг) – 7 500 грн.; заборгованість за процентами – 10 150 грн., заборгованість за комісією за надання кредиту – 1 500грн., заборгованість за процентами, нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України, – 7 500грн. /а.с. 27-28/. 
При цьому, із зазначеного розрахунку вбачається, що відповідачем не здійснювалося жодних платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, із зазначеного розрахунку вбачається, що нарахування процентів здійснювалося на суму кредиту – 7 500 грн. за процентною ставкою 1% в день за період з 04.11.2025р. по 23.03.2026р. включно (140 днів), тобто в межах строку кредитування, визначеного договором. 
Аналіз змісту вищезазначеного розрахунку розміру заборгованості, свідчить, що розмір нарахованих процентів та комісії за надання кредиту обчислений позивачем у відповідності до умов Договору кредиту, внаслідок чого загальна сума кредитної заборгованості відповідача, без врахування процентів, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України, складає 19 500 грн. 
Стосовно доводів відповідача щодо невідповідності розміру нарахованих процентів засадам добросовісності та розумності, оскільки їх розмір є занадто високим та перевищує суму наданого кредиту, то суд зауважує наступне. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ст. 3 ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17).
Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. З набуттям чинності таким законом, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить 
Положеннями ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит з 20.08.2024. не може перевищувати 1%. 
Статтею 21 Закону №1734 передбачені особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, якими передбачено обмеження обсягу відповідальності споживача перед кредитором в частині платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит. Натомість будь-яких обмежень щодо співрозмірності процентів за користування кредитом із сумою кредиту в Законі не передбачено.
Окрім того, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладаючи Договір №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. відповідач погодив умови кредитування в тій частині, що стандартна процентна ставка складає 1%, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». На виконання своїх зобов`язань відповідач не здійснив жодного платежу, в зв`язку з чим його заборгованість за процентами, нарахованими за період з 04.11.2025р. по 23.03.2026р., тобто за 140 днів користування кредитом, складає 10 500 грн. 
За таких обставин, необґрунтованими є доводи відповідача щодо невідповідності засадам розумності та добросовісності розміру нарахованих йому до сплати за 140 днів користування кредитними коштами (в межах строку дії договору) процентів в загальному розмірі 10 500 грн., оскільки погоджуючись на сплату відповідних процентів при укладенні договору, а на теперішній час стверджуючи, що сума таких процентів є завищеною, відповідач поводиться суперечливо, а отже така позиція не відповідає засадам добросовісності.
За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в розмірі 10 500 грн., що нараховані за період з 04.11.2025р. по 23.03.2026р. в розмірі 10 500 грн. 
Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача процентів, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, в розмірі 7 500 грн., то слід зазначити наступне. 
Умовами кредитного договору №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. погоджено розмір процентів за прострочення Позичальником виконання своїх зобов`язань, передбачених договором, зокрема зобов`язань зі сплати кредиту, процентів чи комісії, а саме Позичальник зобов`язаний сплатити заборгованість з урахуванням 170 000% річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, який діє і на даний час.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.
Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем); 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання(невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто в період існування особливих правових наслідків протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки – звільнення від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/10901/23, який відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі.
Що ж до посилань представника позивача в позовній заяві на те, що Законом №3498-IX від 22.11.2023р. року змінено обов`язок кредитодавця щодо списання неустойки та інших платежів в залежності від дати укладення договору про споживчий кредит та на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024р., кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань, то слід зазначити наступне. 
Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у зв`язку з прийняттям Закону №3498-IX від 22.11.2023р., змін не зазнав. Обов`язок кредитодавця списати інші платежі у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування і надалі не залежить від дати укладення кредитного договору.
Питання пріоритетності норм ЦК України Велика Палата Верховного Суду детально обґрунтувала у справі №334/3161/17 (п. 14-19 постанови від 22 червня 2021 року) та зазначила наступне: 
«У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.
Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України».
Таким чином, до інших платежів, зокрема, платежів нарахованих за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором (ч. 2 ст. 625 ЦК України), датою укладення якого є 04.11.2025р., застосуванню підлягає пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача інших платежів, нарахованих за прострочення виконання зобов`язань, в тому числі і процентів, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України. 
Оскільки проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 7 500 грн. нараховані відповідачу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, в період дії в Україні воєнного стану, тобто в період коли відповідач є звільненим від сплати таких процентів, підстав для їх стягнення із відповідача на користь позивача немає. 
За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 19500 грн. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 662,40 грн., /а.с. 10/ та витрат позивача пов`язаних із надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі у розмірі 116,58 грн. /а.с. 12/. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони до розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення часткового, то на підставі ч.ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 922,79 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 662,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 72,22% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 922,79 грн.). 
Окрім того, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають і витрати позивача, пов`язані з направленням поштової кореспонденції (позовної заяви у паперовій формі) на адресу відповідача у розмірі 84,94 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 116,58 грн. /сума витрат / х 72,22% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 84,94 грн.). 
На підставі викладеного вище та, керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (код ЄДРПОРУ 37356833, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) заборгованість за кредитним договором №04.11.2025-100001700 від 04.11.2025р. в загальній сумі 19 500 грн., судовий збір в розмірі 1 922,79 грн., та витрати, пов`язані з направленням поштової кореспонденції на адресу відповідача в розмірі 84,94 грн., а всього 21 507,73 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 21 липня 2026 року.

Головуючий : В.М. Скляренко