Дата документу 07.07.2026 Справа № 336/1642/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/1642/24
Провадження №22-ц/807/1316/26
Головуючий в 1-й інстанції – Звєздова Н.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Мироненка Олександра Павловича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, - 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_4 в особі представника – адвоката Булдигіної М.С., через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 16.04.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, про що зроблено актовий запис № 93. 27 квітня 2012 року ОСОБА_5 передала безоплатно у власність за договором дарування, посвідченого Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. зареєстрованого в реєстрі за № 883 синові ОСОБА_7 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору дарування, зазначений житловий будинок належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням житлового Господарства Запорізької міської ради 29.11.2010 року, Серія САЕ 172893, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 03.12.2010 року в книзі № 312 номер запису 43999. На день укладення оспорюваного договору дарування, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не було розірвано. Відповідач ОСОБА_5 не повідомила свого чоловіка ОСОБА_4 - позивача по справі, про таке відчуження та не отримала його письмову згоду на відчуження цього майна. Таким чином відповідач ОСОБА_5 без згоди свого чоловіка ОСОБА_4 подарувала своєму синові ОСОБА_7 нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та набуте за час шлюбу, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Про оформлений правочин, на який, позивач не надавав письмової згоди, він дізнався лише після відкриття спадкової справи приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Оленою Вікторівною заведеної після смерті сина ОСОБА_7 , який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби, пов`язаної із захистом Батьківщини внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України. Зі змісту спадкової справи, позивач дізнався, що до складу спадкового майна входить житловий за адресою: АДРЕСА_1 , однак позивач до того часу вважав, що право власності на вказаний будинок належить саме ОСОБА_5 , а не ОСОБА_7 . Позивач вважає, що ОСОБА_5 було незаконно відчужено спільне майно подружжя за відсутності нотаріально посвідченої згоди на таке відчуження ОСОБА_4 , що свідчить про недійсність оспорюваного правочину. За таких підстав просить визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 883 від 27.04.2012 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2026 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна про визнання недійсним договору дарування житлового будинку – задоволено.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою Мариною Володимирівною та зареєстрованого в реєстрі за №883 від 27.04.2012 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Мироненка Олександра Павловича подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було встановлено правового режиму спірного майна, а саме належності спірного будинку на праві особистої власності ОСОБА_5 , яка в 2010 році лише узаконила права на спірний будинок, який був самочинно збудований. Судом першої інстанції не розглянуто питання щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, про що зроблено актовий запис № 93. У зв`язку із укладенням шлюбу, ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

За період шлюбу, на ім`я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням житлового Господарства Запорізької міської ради 29.11.2010 року, серія НОМЕР_1 , зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 03.12.2010 року в книзі № 312 номер запису 43999 набула право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1086 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок, саман 50%, саман обкл.цегл.5%, житловою площею 11,9 кв.м., відсоток зносу - 25, зазначений у плані літерою «А», житлова прибудова, глинова обкл.цегл, житловою площею 48,0 кв.м., зазначена у плані літерою «А2» та належні до них господарчі та побутові будівлі і споруди: Е - гараж, Ж - вбиральня, пг - погріб з шийкою, II - замощення, № 10 - водопровід, ІІІ - замощення, № 11 - ворота, № 12 - паркан, № 13 - хвіртка, № 14 - хвіртка, № 15 - паркан, 16 - стінка підпірна, № 17 - паркан, № 18 - сходи, № 19 - паркан, № 20 - хвіртка, № 21 паркан, №6- водопровід, № 7 — паркан, № 9 — яма зливна.

Згодом, 27.04.2012 року, ОСОБА_5 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 883 подарувала синові ОСОБА_7 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1086 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок, саман 50%, саман обкл.цегл.5%, житловою площею 11,9 кв.м., відсоток зносу - 25, зазначений у плані літерою «А», житлова прибудова, глинова обкл.цегл, житловою площею 48,0 кв.м., зазначена у плані літерою «А2» та належні до них господарчі та побутові будівлі і споруди: Е - гараж, Ж - вбиральня, пг - погріб з шийкою, II - замощення, № 10 - водопровід, ІІІ - замощення, № 11 - ворота, № 12 - паркан, № 13 - хвіртка, № 14 - хвіртка, № 15 - паркан, 16 - стінка підпірна, № 17 - паркан, № 18 - сходи, № 19 - паркан, № 20 - хвіртка, № 21 паркан, №6- водопровід, № 7 — паркан, № 9 — яма зливна.

Тобто, відповідач ОСОБА_5 подарувала синові ОСОБА_7 нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та набуте під час шлюбу - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м.

Однак відповідач ОСОБА_5 не повідомила позивача ОСОБА_4 про таке відчуження та не отримала письмову нотаріально посвідчену згоду останнього на відчуження цього майна.

Разом із тим, суд встановив, що безпосередньо в оспорюваному нотаріально посвідченому договорі дарування майна, яке є спільною сумісною власністю, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 883, не зазначено, що він укладається дарувальником зі згоди іншого з подружжя.

Про договір дарування позивач зазначив, що дізнався лише після відкриття спадкової справи приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Оленою Вікторівною заведеної після смерті сина ОСОБА_7 , який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби, пов`язаної із захистом Батьківщини внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України.

Зі змісту спадкової справи, позивач дізнався, що до складу спадкового майна входить житловий за адресою: АДРЕСА_1 , однак позивач до того часу вважав, що право власності на вказаний будинок належить саме ОСОБА_5 , а не ОСОБА_7 .

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надавав письмової згоди своїй дружині – відповідачу по справі ОСОБА_5 на відчуження майна шляхом дарування ОСОБА_7 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що спірний договір дарування укладено у порушення вимог ст. 65 СК України, а отже є таким, що не оформлений у відповідності до вимог чинного законодавства України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, з метою відновлення порушеного права власності позивача, який не надавав свою згоду на укладення оспорюваного договору дарування, посвідченого 27.04.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою Мариною Володимирівною та зареєстрованого в реєстрі за № 833, за яким, ОСОБА_5 передала безоплатно ОСОБА_7 житловий будинок, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним даного договору дарування у повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, з огляду на таке.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У справі, що переглядається ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. 

Підставою подання позову є відсутність згоди позивача на відчуження нерухомого майна, яке він вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Водночас обрання позивачем неефективного належного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням житлового Господарства Запорізької міської ради 29.11.2010 року, серія НОМЕР_1 , зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 03.12.2010 року в книзі № 312 номер запису 43999 набула право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27.04.2012 року, ОСОБА_5 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 883 подарувала синові ОСОБА_7 вказаний житловий будинок.

У разі задоволення вимог позову, щодо визнання договору дарування житлового будинку недійсним, за відсутністю вимог щодо поділу майна подружжя, визнання права власності на частку майна або витребування майна з чужого незаконного володіння, жодних прав позивача поновлено не буде.

Крім того, слід зазначити, що за підстав заявленого позову, позивачу належить право щодо оскарження договору дарування житлового будинку лише в частині, а не в повному обсязі.

Окрім цього є фактично припущенням, що позивач вважаючи себе співвласником майна не знав на протязі багатьох років про те, що дружина подарувала майно їх спільному сину.

Враховуючи викладене заявлені вимоги позовуне є ефективним способом захисту та не забезпечують усунення порушень прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволені таких вимог.

Зважуючи на вказане, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Мироненка Олександра Павловича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2026 року скасувати. 

Ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку – залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 липня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков