КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 вересня 2026 року м. Київ справа №753/17845/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повторного взяття ОСОБА_1 на військовий облік у 2009 році незаконними,
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 зняти ОСОБА_1 з військового обліку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 1999 він був засуджений за тяжкою статтею Кримінального кодексу України та відбував покарання. У 2005 році його було знято з військового обліку у Голосіївському районі м.Києва у зв`язку з наявністю судимості. У 2009 році судимість була погашена відповідно до статті 89 КК України. 20 травня 2024 року при уточненні персональних даних у системі «Оберіг» позивач дізнався про те, що у 2009 році його було повторно поставлено на військовий облік у АДРЕСА_1 .
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 року справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №753/17845/25 розподілено судді Кочановій П.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 9 березня 2026 року суддею Кочановою П.В. прийнято до провадження адміністративну справу, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем надано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2024 № 932 «Про реалізацію експериментального проекту з автоматичної верифікації та перевірки відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів» ОСОБА_2 автоматично був взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформація щодо проходження ВЛК, визнання непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку ОСОБА_1 з військового обліку відсутня. Окрім того, зазначає, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач перебуває в картотеці вільних залишків та підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
На підставі зазначеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
22 квітня 2026 року позивачем надані до суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що будь-якого повторного проходження військово-лікарської комісії (ВЛК) він не проходив, викликів до ТЦК не отримував, повістки не вручались, письмових повідомлень не підписував. Разом з тим, йому стало відомо про внесення до військового обліку із зазначенням дати 2009 року, що фактично має ознаки ретроспективного формування запису без його відома та без належної правової процедури. Вважає, що такі дії не можуть розглядатися як “технічна актуалізація даних”, оскільки змінюють його правовий статус, визначений законом та попереднім рішенням про непридатність до військової служби.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто без розгляду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2026 року у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено.
Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.
Матеріали справи містять Довідку ІНФОРМАЦІЯ_5 від 27.09.2001 року №1/625, в якій зазначено, що ОСОБА_1 призовною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_6 07.09.2001 по ст.37 п.5 «Г» визнаний: непридатним до військової служби. Присвоєння військових звань і класності: рядовий, служба в запасі: категорія 2, група обліку НПО, склад рядові.
Зворотня сторона довідки містить наступну інформацію: 24.09.2001 Прийнятий на облік 4 відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 ; 10.07.2003 Знят з обліку ІНФОРМАЦІЯ_7 ; 02.02.2005 Прийнятий на облік ІНФОРМАЦІЯ_8 ; 02.02.2005 Знятий з обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 - ст.37 п.5 «г». 
Матеріали справи містять облікову картку до військового квитка (тимчасового посвідчення) ОСОБА_1 , з якої вбачається наступне:
(35) Службові відмітки Автоматичне взяття на облік згідно змін від 01.04.2025 до постанови КМУ №932; 
(37) Відмітки про взяття, зняття або виключення з обліку 
Взято на військовий облік 24.02.2009 року у ІНФОРМАЦІЯ_4 (аб.11 п.2 ч.1 ст.37) які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку.
Відповідно до витягу з Єдиного електронного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів Резерв+, сформованого 12.09.2026 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_10 (номер в реєстрі Оберіг 100520251320515300217), підстава зняття/виключення – відсутня інформація.
Судом встановлено, що 26 травня 2025 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з запитом про виправлення даних в системі «Резев+» та надання підстав для взяття на військовий облік.
Також, 9 червня 2025 року позивач звернувся з заявою/інформаційним запитом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому зокрема вимагав негайного зняття його з військового обліку як такого, що був поновлений незаконно.
Станом на час розгляду справи, матеріали справи не містять відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 на запити позивача.
До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення законодавства та робить висновки по суті спору.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено відповідними указами Президента України та який триває і на цей час.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено та проведено загальну мобілізацію, строки якої також неодноразово продовжувалися.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частинами першою, другою статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII). Відповідно до статті 1 цього Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону № 3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах. Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154), передбачено завдання територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а саме: виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства (пункт 8 Положення № 154). Відповідно до пункту 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки взаємодіють з місцевими держадміністраціями, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування з питань військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, здійснюють заходи оповіщення та призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Відповідно до пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 (далі - Порядок № 1487), районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку; організовують оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Приписами статті 37 Закону № 2232-XII врегульовані підстави для взяття на військовий облік та зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних і резервістів (частини перша - п`ята), а також для виключення з військового обліку у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (частина шоста).
Відповідно до частини шостої статті 37 Закону № 2232-XII у редакції, чинній до 18.05.2024, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягали громадяни України, які: 1) призвані чи прийняті на військову службу; 2) проходять військову службу (навчання) у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) припинили громадянство України; 6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; 7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; 8) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими.
Наведена норма пункту 6 частини шостої статті 37 Закону № 2232-XII кореспондувалася з положеннями частини дев`ятої статті 14 цього ж Закону в редакції, чинній до 18.05.2024, відповідно до яких на районні (міські) комісії з питань приписки покладалися обов`язки зі зняття з військового обліку призовників та взяття на військовий облік військовозобов`язаних громадян, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, а також з виключення з військового обліку громадян, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Отже, з наведених правових приписів у редакції, чинній до 18.05.2024, вбачалося, що виключення громадянина України з військового обліку як такого, що раніше був засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, означало, що держава в особі компетентного органу прийняла рішення про звільнення такої особи від виконання військового обов`язку. Процедурно рішення про виключення громадянина України з військового обліку означає, що ця особа більше не перебуває на військовому обліку та втрачає статус військовозобов`язаного або резервіста, а отже не може бути призваною на військову службу за мобілізацією під час дії правового режиму воєнного стану.
Разом з тим, Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року, статтю 37 Закону № 2232-XII викладено в новій редакції.
Зокрема, частиною шостою статті 37 Закону № 2232-XII у чинній редакції установлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) були кандидатами для прийняття на військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону, але не були прийняті на військову службу за контрактом; 6) звільнені з військової служби за контрактом відповідно до підпунктів «й» або «к» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Таким чином, унаслідок внесення зазначених змін перелік підстав для виключення з військового обліку більше не передбачає такої підстави, як засудження військовозобов`язаного до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Саме норма про виключення з військового обліку зазначених осіб була скасована в контексті розширення кола осіб, які можуть бути мобілізовані. Громадяни, які раніше мали статус виключених з військового обліку через судимість, тепер розглядаються як такі, що підлягають перебуванню на військовому обліку як військовозобов`язані. Відсутність цієї підстави в актуальній редакції закону означає, що попереднє рішення про виключення втратило свою остаточність для держави в умовах воєнного стану.
Наведене узгоджується і з пунктом 4 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, згідно з яким на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані, зокрема, особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України; а також особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, - такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України.
Суд наголошує, що стаття 37 Закону № 2232-XII регламентує питання щодо взяття на військовий облік, зняття з нього або виключення з нього, тобто питання, пов`язані зі статусом особи для можливого проходження військової служби. При цьому приписи наведеної статті не мають пільгового характеру. Наявність у особи права на виключення з військового обліку безпосередньо пов`язана з наявністю підстав для такого виключення, вичерпний перелік яких визначений частиною шостою статті 37 Закону № 2232-XII.
Застосовуючи наведене правове регулювання до встановлених обставин, суд враховує, що правовідносини щодо перебування особи на військовому обліку є триваючими. Відтак оцінка наявності чи відсутності у особи статусу військовозобов`язаного здійснюється з урахуванням законодавства, чинного на момент вирішення відповідного питання.
Позивач звернувся до відповідача із заявами про внесення змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів 26 травня 2025 року та 9 червня 2025 року, тобто після 18 травня 2024 року. Станом на ці дати, як і станом на дату вирішення спору, підстава для виключення з військового обліку у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину в частині шостій статті 37 Закону № 2232-XII відсутня.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідач як орган ведення Реєстру діє в порядку, встановленому Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України), і не наділений повноваженням вносити до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення особи з військового обліку з підстави, яка законом не передбачена. Задоволення позовних вимог означало б покладення на суб`єкта владних повноважень обов`язку вчинити дію, для якої відсутня правова підстава, що суперечить наведеній конституційній нормі.
Щодо дії норми статті 37 Закону № 2232 в часі суд ураховує таке.
У рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа № 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із набранням чинності і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
За правовим висновком Верховного Суду у разі безпосередньо (прямої) дії Закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до ухвалення остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для ухвалення рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в такому разі не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками (справа № 803/1541/16).
Суд зазначає, що у розглядуваній ситуації йдеться не про кримінальну, адміністративну або ж інший вид відповідальності позивача, а про його взяття на військовий облік військовозобов`язаних, що регулюється спеціальним законодавством. 
Оскільки позивач не припинив громадянство України, не визнаний непридатним до військової служби, не досяг граничного віку перебування в запасі та є військовозобов`язаним, тому підстави для виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних, передбачені чинною редакцією частини шостої статті 37 Закону № 2232, відсутні.
Інші доводи позивача не мають вирішального значення для правильного вирішення спору і не спростовують викладених вище висновків суду. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в рішенні у справі «Hirvisaari проти Фінляндії» (заява № 49684/99, рішення від 27.09.2001, пункт 30), відповідно до якої, незважаючи на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди мотивувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд враховує, що відповідач правом на подання відзиву не скористався; водночас неподання відзиву саме по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суд зобов`язаний перевірити відповідність позиції позивача чинному законодавству та оцінити наявні у справі докази, що судом і здійснено.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. 
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 16 вересня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.