СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 вересня 2026 року Справа № 480/632/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/632/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України ( АДРЕСА_2 ), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, що порушили права позивача та виразилися у не нарахуванні та не виплаті солдату ОСОБА_1 додаткової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 за період з червня по жовтень 2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 за період з червня по жовтень 2023 року.
Також позивач просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 відшкодування судових витрат, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був призваний на військову службу за мобілізацією під час воєнного стану та проходив військову службу, зокрема у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що під час проходження військової служби виконував завдання за призначенням поблизу м. Лиман Донецької області, а до 31.05.2023 отримував додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 у розмірі 30000,00 грн. Разом з тим, за період з червня по жовтень 2023 року така додаткова винагорода йому не нараховувалася та не виплачувалася, хоча, за твердженням позивача, місце проходження військової служби та обсяг його обов`язків не змінювалися. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №480/632/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що додаткова винагорода виплачується не за сам факт проходження військової служби, а за виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), що має підтверджуватися бойовими наказами (розпорядженнями), журналами бойових дій та рапортами командирів підрозділів. За твердженням відповідача, у відповідних документах Військової частини НОМЕР_1 відсутня інформація щодо виконання позивачем завдань, за які передбачена додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн або 100000,00 грн.
Також відповідач зазначив, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 №171 позивача зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду солдата резерву, а 09.07.2023 наказом №190 призначено на посаду старшого оператора 1 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет 2 механізованого батальйону. За час перебування на посаді солдата резерву з 20.06.2023 по 09.07.2023 позивач, за твердженням відповідача, бойових завдань не виконував.
Крім того, відповідач посилається на пропуск строку звернення до суду в частині вимог про виплату додаткової винагороди за червень, липень та серпень 2023 року, зазначаючи, що про ненарахування відповідної виплати позивач мав дізнаватися не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем, за який вона підлягала виплаті.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 13.04.2022 був призваний на військову службу за мобілізацією під час воєнного стану.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.06.2023 №171 солдата ОСОБА_1 , який прибув з Військової частини НОМЕР_2 , з 20.06.2023 зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення та призначено солдатом резерву 47 запасної роти.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.07.2023 №190 солдата ОСОБА_1 з 09.07.2023 призначено на посаду старшого оператора 1 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет 2 механізованого батальйону.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2023 №317 ОСОБА_1 звільнено у запас з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
З витягу з роздавальних відомостей про виплату грошового забезпечення та інших видів виплат військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що додаткова винагорода за червень, липень, серпень, вересень та жовтень 2023 року позивачу не нараховувалася. За листопад 2023 року позивачу нараховано додаткову винагороду за 9 днів у сумі 9000,00 грн.
22.11.2023 представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом щодо причин ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за період з червня по жовтень 2023 року та надання відповідних документів.
Листом від 23.12.2023 №13220/1 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, зокрема, що повний розрахунок з позивачем проведений після видання наказу про звільнення, а виплати при звільненні здійснені 08.12.2023. До листа додано витяг з роздавальних відомостей про виплату грошового забезпечення та інших видів виплат позивачу.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за період з червня по жовтень 2023 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджуються наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст.1-2 цього Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Приписами ч.ч.2-4 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Статтею 9-2 Закону №2011-XII визначено, що під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі - Постанова №168) установлено, що на період дії воєнного стану для військовослужбовців передбачена виплата додаткової винагороди.
Згідно з положеннями Постанови №168 та Порядку №260, що діяли у спірний період, на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода залежно від виконання визначених бойових (спеціальних) завдань.
Додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), у випадках, визначених Порядком №260.
Підтвердження виконання військовослужбовцями бойових (спеціальних) завдань здійснюється на підставі бойового наказу (бойового розпорядження), журналу бойових дій або журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення, а також рапорту (донесення) командира підрозділу про участь кожного військовослужбовця у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються на підставі рапортів командирів підрозділів.
Отже, необхідною умовою нарахування та виплати додаткової винагороди є не сам факт проходження військової служби, а виконання військовослужбовцем визначених бойових (спеціальних) завдань, підтверджене передбаченими Порядком №260 документами.
Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 дійшов висновку, що у спорах про виплату сум, належних особі при звільненні після 19.07.2022, перебіг тримісячного строку звернення до суду пов`язується з отриманням особою достовірної та документально підтвердженої інформації про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні.
Як встановлено судом, представник позивача 22.11.2023 звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо невиплати додаткової винагороди за період з червня по жовтень 2023 року, а листом від 23.12.2023 №13220/1 відповідач надав відповідь та витяг з роздавальних відомостей, з якого вбачається відсутність нарахування спірної додаткової винагороди за зазначені місяці. З цим позовом позивач звернувся до суду 29.01.2024, тобто у межах тримісячного строку. Відтак доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду є необґрунтованими.
Щодо наявності у позивача права на додаткову винагороду за період з червня по жовтень 2023 року суд зазначає наступне.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 №171 позивача зараховано до списків особового складу цієї військової частини лише з 20.06.2023. До вказаної дати позивач у списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 не перебував та грошове забезпечення цією військовою частиною йому не нараховувалося. Отже, вимоги про нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 додаткової винагороди за період з 01.06.2023 по 19.06.2023 не ґрунтуються на встановлених обставинах справи.
Крім того, з 20.06.2023 по 09.07.2023 позивач перебував на посаді солдата резерву 47 запасної роти. Відповідач у відзиві зазначив, що у цей період позивач бойових завдань не виконував.
З 09.07.2023 позивача призначено на посаду старшого оператора 1 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет 2 механізованого батальйону. Разом з тим матеріали справи не містять бойових наказів (розпоряджень), журналів бойових дій або рапортів командирів підрозділів, які підтверджували б виконання позивачем у період з 09.07.2023 по 31.10.2023 конкретних бойових (спеціальних) завдань, за виконання яких Порядком №260 передбачена виплата додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн.
Відповідно до відзиву Військової частини НОМЕР_1 у записах журналу бойових дій 2 механізованого батальйону та бойових розпорядженнях командира зазначеного підрозділу відсутня інформація щодо виконання позивачем завдань, за які передбачена додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн або 100000,00 грн.
Твердження позивача про те, що він був включений до сил та засобів оперативного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 », виконував завдання за призначенням на другій лінії оборони поблизу м. Лиман Донецької області та що характер його завдань не змінювався, не підтверджені передбаченими Порядком №260 документами щодо спірного періоду.
Суд враховує правовий підхід, застосований у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 у справі №380/23515/25, де право на додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн було пов`язано з установленим та документально підтвердженим виконанням військовослужбовцем конкретних бойових (спеціальних) завдань у визначені періоди. У цій справі відповідні обставини за період з червня по жовтень 2023 року належними доказами не підтверджені.
Нарахування позивачу за листопад 2023 року додаткової винагороди за 9 днів у сумі 9000,00 грн саме по собі не свідчить про наявність підстав для її виплати у попередні місяці, оскільки право на таку винагороду визначається за кожний відповідний період залежно від фактичного виконання бойових (спеціальних) завдань та документального підтвердження такого виконання.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми права суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено виконання позивачем у спірний період бойових (спеціальних) завдань, які є підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн у розрахунку на місяць, а тому бездіяльність відповідача щодо її ненарахування та невиплати не може бути визнана протиправною.
Отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу додаткову винагороду за період з червня по жовтень 2023 року задоволенню не підлягають.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
06.02.2024 представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку витрат на правничу допомогу.
Згідно з поданим розрахунком витрати на правничу допомогу визначені у загальному розмірі 10000,00 грн та складаються з надання консультації і роз`яснення законодавства, опрацювання документів та судової практики, підготовки адвокатського запиту, аналізу відповіді на адвокатський запит, підготовки та подання позовної заяви.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу відсутні.
Позивач є учасником бойових дій та у позовній заяві просив звільнити його від сплати судового збору у зв`язку з порушенням прав, пов`язаних з участю у бойових діях.
За таких обставин судові витрати зі сплати судового збору розподілу між сторонами не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець