ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/1239/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуя О. О., 
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ОБОД"
на рішення Господарського суду Полтавської області 
у складі судді Мацко О. С.
від 09 квітня 2026 року
та на постанову Східного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Шутенко І. А., Гребенюк Н. В., Слободін М. М.
від 23 червня 2026 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УЗ ТУР ЕКСПО ГРУП"
до Приватного акціонерного товариства "ОБОД" 
про стягнення коштів,

за участю представників:
від позивача: не з`явилися
від відповідача: Зємцова А. В.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцькі колеса" (після зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЗ ТУР ЕКСПО ГРУП") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ОБОД" про стягнення попередньої оплати у розмірі 1 484 982,42 грн, сплаченої за непоставлений товар за договором поставки; пені у розмірі 3 235 512,33 грн; компенсації понесених витрат в рамках виконавчого провадження № 77437868 в сумі 835 489,79 грн у зв`язку із затримкою поставки. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як продавець за укладеними з позивачем договорами надання дилерських послуг та поставки продукції від 03 серпня 2020 року, після здійснення позивачем попередньої оплати не виконав свої зобов`язання з виготовлення та поставки замовленої позивачем колісної продукції (коліс 6jx15H2 у кількості 1 700 штук) у встановлені пунктом 3.2. договору поставки строки, сплачені в якості попередньої оплати грошові кошти не повернув, з огляду на що має в судовому порядку повернути суму попередньої оплати, по якій товар не був поставлений, а також відповідно до пункту 6.3. дилерського договору, частини першої статті 230 та частини шостої статті 232 Господарського кодексу України має сплатити пеню за затримку поставки продукції за період з 01 червня по 30 листопада 2024 року (шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане). 
Крім того, за твердженням позивача, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки продукції та повернення попередньої оплати він не виконав зобов`язання з поставки цієї продукції перед своїми контрагентами, з огляду на що з нього судовим рішенням були стягнуті штрафні санкції, а в межах примусового виконання цього судового рішення у виконавчому провадженні № 77437868 з його банківських рахунків було фактично стягнуто 835 489,79 грн, з яких 759 308,90 грн було перераховано на користь стягувача, а 76 180,90 зараховано в рахунок оплати витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, що є його збитками, які відповідач має йому компенсувати.
Господарський суд Полтавської області ухвалою від 30 червня 2025 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 917/1239/25. 
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
03 серпня 2020 року між Приватним акціонерним товариством "ОБОД", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчуцькі колеса", як покупцем, був укладений договір поставки продукції № 17/2020 (далі по тексту - договір поставки), згідно з пунктом 1.1. якого Продавець продає, а Покупець купує колісну продукцію згідно зі специфікаціями, які будуть укладатися протягом дії цього договору та є невід`ємними частинами договору. Сума договору складає 10 000 000,00 грн (з ПДВ).
Також 03 серпня 2020 року між Приватним акціонерним товариством "ОБОД", як Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчуцькі колеса", як дилером, був укладений договір про надання дилерських послуг (далі по тексту - дилерський договір), за умовами пункту 1.1. якого Продавець доручає, а Дилер бере на себе зобов`язання розповсюджувати колісну продукцію, виготовлену Продавцем (надалі - продукт) і забезпечувати після продажу продукту його супровід.
Згідно з пунктом 3.1. дилерського договору Продавець зобов`язаний надавати Дилерові партію продукту в необхідній кількості протягом погодженого з Дилером строку, зазначеного в його заявці, відповідно до договору поставки продукції № 17/2020 від 03 серпня 2020 року. 
За змістом пункту 4.1. дилерського договору ціна на продукт установлюється Продавцем згідно з договором поставки продукції № 17/2020 від 03 серпня 2020 року. 
Відповідно до пункту 2.4. договору поставки поставка товару здійснюється за цінами, що діють на момент надходження коштів на розрахунковий рахунок Продавця в межах діючого замовлення і дотримання строків оплати згідно з пунктом 3.2.
За змістом пунктів 3.1. - 3.3. розділу 3 «Умови поставки» договору поставки кількість та номенклатура товару, який належить до постачання на період, зазначаються замовленням «Покупця». Замовлення надається «Покупцем» на три послідуючі місяці: 1-ий місяць «Покупець» зобов`язується надати номенклатуру та кількість коліс для постачання, за 45 днів до початку місяця поставки товару, з гарантією відвантаження даного замовлення. «Покупець» може внести у замовлення додаткові зміни по номенклатурі, кількості та строкам поставки шляхом надання скорегованих замовлень у термін не пізніше чим за 14 календарних днів до початку місяця поставки. Замовлення на 2-й та 3-й місяці є орієнтованим та коригується кожного місяця. Замовлення несерійної продукції здійснюється за 60 календарних днів, що передують місяцю поставки. Після надходження передплати за несерійну продукцію «Продавець» надає «Покупцю» підтвердження про прийняття замовлення до виконання. У разі, коли строки надходження замовлення за товар та перерахування не витримуються відповідно вказаних, «Продавець» припиняє відповідне зобов`язання щодо строків поставки товару. 
Згідно з пунктом 4.1. договору поставки розрахунки за товар здійснюються у формі попередньої оплати на підставі рахунку, виданого Продавцем.
Договір поставки набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року. Якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення дії даного договору не заявить у письмовій формі про намір його розірвання, договір продовжує дію на тих самих умовах на кожен наступний календарний рік до моменту розірвання його сторонами, яке оформлюється письмовою угодою (пункт 10.4. договору поставки).
Покупець відповідно до умов договору поставки замовив у Продавця виготовлення коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук за ціною 890,00 грн за одну штуку. На це замовлення Продавець виставив Покупцю рахунок на попередню оплату № 5 від 01 квітня 2024 року на загальну суму 1 815 600,00 грн (у тому числі ПДВ - 302 600,00 грн).
Вказаний рахунок окремо не оплачувався, оскільки станом на дату його виставлення у Продавця перед Покупцем існувала кредиторська заборгованість у розмірі 8 977 333,08 грн, що складалася з сум попередніх оплат Покупця за договором поставки, і сума цього рахунку рахувалася сплаченою за рахунок зазначеної заборгованості, що відображено в акті звірки розрахунків за період з 27 березня 2024 року - 13 листопада 2024 року за договором № 17/2020 від 03 серпня 2020 року.
Проте, Продавець не виготовив і не передав Покупцю замовлену останнім зазначену партію товару (коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук) у встановлені договором поставки строки, а листом № 04/70 від 05 липня 2024 року повідомив Покупця про затримку виготовлення коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у зв`язку з дефіцитом електроенергії в енергосистемі через масовані ворожі ракетні обстріли.
01 листопада 2024 року Покупець звернувся до Продавця з вимогами (листи № 01-11/2024 та № 02-11/2024) про поставку оплаченого товару та про повернення грошових коштів, сплачених в рахунок попередньої оплати за колісну продукцію, що не була поставлена.
Однак, Продавець товар (колеса 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук) Покупцю не поставив, суму попередньої оплати у розмірі 1 815 600,00 грн Покупцю не повернув.
У зв`язку з невиконанням Продавцем своїх зобов`язань з виготовлення та поставки Покупцю партії товару - коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук Покупець не виконав своїх зобов`язань перед своїм контрагентом - ТОВ «Больверк» за договором № 1124 від 27 березня 2024 року, у зв`язку з чим за рішенням Господарського суду Полтавської області від 14 січня 2025 року у справі № 917/1927/24 з нього на користь ТОВ «Больверк» були стягнуті сума попередньої оплати за товар та штрафні санкції. У виконавчому провадженні № 77437868 з примусового виконання зазначеного судового рішення з банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцькі колеса» були стягнуті грошові кошти у загальній сумі 835 489,79 грн, з яких 759 308,90 грн було перераховано на користь стягувача - ТОВ «Больверк», а 76 180,90 зараховано в рахунок оплати витрат виконавчого провадження та виконавчого збору.
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцькі колеса" (після зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЗ ТУР ЕКСПО ГРУП") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ОБОД" про стягнення:
- попередньої оплати у розмірі 1 484 982,42 грн, сплаченої за непоставлений товар за договором поставки, 
- пені у розмірі 3 235 512,33 грн за несвоєчасну поставку товару, передбаченої пунктом 6.3. дилерського договору, за період з 01 червня по 30 листопада 2024 року, починаючи з моменту закінчення строку замовлення, 
- компенсації понесених витрат в рамках виконавчого провадження № 77437868 в сумі 835 489,79 грн у зв`язку із затримкою поставки (збитки). 
3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Полтавської області рішенням від 09 квітня 2026 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року, позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Приватного акціонерного товариства "ОБОД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УЗ ТУР ЕКСПО ГРУП" 1 484 982,42 грн заборгованості (попередня оплата за непоставлений товар), 119 033,31 грн пені та 19 248,19 грн судового збору; в іншій частині позову відмовив.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- позивач довів факт перерахування грошових коштів в рамках договору поставки продукції № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, а відповідач не спростував факт наявності у нього перед позивачем заявленої останнім до стягнення у цій справі заборгованості та її розмір;
- позивач обґрунтовано здійснив нарахування пені, оскільки її нарахування передбачено пунктом 6.3. дилерського договору, який був пролонгований та чинний у спірний період, однак, нарахування позивачем пені з 01 червня 2024 року є необґрунтованим, оскільки виставлення відповідачем позивачу рахунку на попередню оплату від 01 квітня 2024 року не є прийняттям відповідачем, як Продавцем, замовлення позивача в розумінні пунктів 3.1., 3.2. договору поставки та пунктів 3.1., 5.1. та 6.3. дилерського договору, з огляду на що визначена позивачем дата закінчення строку замовлення - 31 травня 2024 року не є такою датою. У спірних правовідносинах наявні підстави для нарахування пені у встановленому дилерським договором розмірі саме за правилами статті 530 Цивільного кодексу України за період з 23 по 30 листопада 2024 року (після спливу встановленого зазначеною нормою права 7-денного строку для виконання зобов`язання з моменту отримання Продавцем листа Покупця № 02-11/2024 від 01 листопада 2024 року про поставку товару або повернення коштів, до дати нарахування пені, визначеної позивачем у позові). Правомірним та обґрунтованим є розмір пені 119 033,31 грн, а в решті вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає;
- вимога про стягнення збитків є необґрунтованою, оскільки позивач не довів наявності всіх складових елементів цивільного правопорушення, необхідних для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування збитків, не довів, що заявлені ним до стягнення з позивача збитки були спричинені йому саме внаслідок не виконання відповідачем замовлення з поставки коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук в межах договору поставки від 03 серпня 2020 року, оскільки предмет укладеного ним з ТОВ "Больверк» договору передбачав поставку іншого товару (за іншим кодом). 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
Відповідач - Приватне акціонерне товариство "ОБОД" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 09 квітня 2026 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача 1 484 982,42 грн заборгованості, 119 033,31 грн пені та 19 248,19 грн судового збору, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частин відмовити повністю, а за неможливістю ухвалення нового рішення - направити справу в оскаржуваній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі відповідач послався на пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 та пункти 1 та 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України. За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій:
- порушили норми процесуального права, а саме: статтю 14 та частину другу статті 237 Господарського процесуального кодексу України, принцип диспозитивності, оскільки вийшли за межі позовних вимог та фактично самостійно змінили предмет та підстави позову, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладені у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19;
- не врахували висновки Верховного Суду щодо доказового значення акту звірки взаєморозрахунків, викладені у постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 905/1198/17 та від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18, з огляду на що дійшли помилкового висновку про доведеність позивачем факту перерахування грошових коштів в якості передоплати, стягнення яких є предметом спору у цій справі, та наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з повернення цих коштів;
- здійснили неправильне тлумачення умови пункту 8.1. дилерського договору щодо строку його дії, зокрема дійшли помилкового висновку про те, що цей пункт дилерського договору передбачає необмежену кількість його пролонгацій, не врахували те, що ця умова дилерського договору містить застереження, яке прямо обмежує автоматичну пролонгацію договору саме одним роком. За твердженням скаржника наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання про межі дії наявного в господарському договорі застереження щодо «одноразової» чи «необмеженої» автоматичної пролонгації господарського договору в контексті статей 202, 559, 631 Цивільного кодексу України;
- дійшли висновку про визнання відповідачем факту прострочення поставки товару на підставі недопустимого доказу - листа відповідача № 04/70 від 05 липня 2024 року, який відповідачем позивачу не надсилався, відсутній у журналі реєстрації вихідної кореспонденції відповідача, не містить відбитка печатки підприємства, а підпис на ньому виконаний факсимільним способом, що відповідно до частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України дозволяється за письмової згодою обох сторін, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові від 19 квітня 2018 року у справі № 910/4050/17;
- не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема не надали належної оцінки банківській виписці відповідача за період з 27 березня 2024 року по 14 липня 2025 року, не навели мотивів щодо переваги акту звірки взаєморозрахунків, який не є первинним документом, над банківською випискою, яка є допустимим і достовірним доказом руху коштів по рахунку.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, обговоривши доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з касаційної скарги відповідач оскаржує рішення Господарського суду Полтавської області від 09 квітня 2026 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача 1 484 982,42 грн заборгованості, 119 033,31 грн пені та 19 248,19 грн судового збору.
В частині відмови у задоволенні позову (про стягнення 3 116 479,02 грн пені та 835 489,79 грн збитків (компенсації понесених витрат в рамках виконавчого провадження)) зазначені судові рішення відповідачем в касаційному порядку не оскаржуються, з огляду на що відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції в цій частині не переглядаються.
Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, спірні правовідносини у цій справі виникли між сторонами справи на підставі укладених між ними договору № 17/2020 від 03 серпня 2020 року та договору про надання дилерських послуг від 03 серпня 2020 року. Зокрема вимога у цій справі про стягнення суми боргу (1 484 982,42 грн передоплати) заявлена позивачем на підставі договору № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, який, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно з частинами першою, другою статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (частина перша статті 693 Цивільного кодексу України).
Суди попередніх інстанцій встановили, що сторони у цій справі у пункті 4.1. укладеного між ними договору поставки погодили, що розрахунки за товар здійснюються у формі попередньої оплати на підставі рахунку, виданого Продавцем.
На виконання умов договору поставки Продавець виставив Покупцю рахунок на попередню оплату № 5 від 01 квітня 2024 року товару (коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук) на загальну суму 1 815 600,00 грн (з ПДВ).
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази (акт звірки взаєморозрахунків за період 27 березня - 13 листопада 2024 року за договором № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, оборотно-сальдову звітність Покупця за 27 березня - 18 грудня 2024 року, банківські виписки по рахунку Продавця, накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей, листування між сторонами тощо), як окремо, так і у їх сукупності, для з`ясування обставин здійснення позивачем, як Покупцем за договором поставки, попередньої оплати згідно із зазначеним рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року, суди попередніх інстанцій встановили, що вказаний рахунок окремо позивачем не оплачувався. Натомість станом на дату його виставлення у Продавця (відповідача) перед Покупцем (позивачем) існувала кредиторська заборгованість у розмірі 8 977 333,08 грн, що складалася з сум попередніх оплат Покупця за договором поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, і сума виставленого відповідачем позивачу рахунку № 5 від 01 квітня 2024 року рахувалася сплаченою за рахунок зазначеної існуючої заборгованості.
Врахувавши ці обставини, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що наявний у відповідача перед позивачем розмір кредиторської заборгованості повністю покривав вартість нового замовлення товару, щодо якого був виставлений рахунок на попередню оплату № 5 від 01 квітня 2024 року, і за наявності такого значного авансу, перерахування додаткових коштів під виставлений відповідачем рахунок № 5 було очевидно недоцільним.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи факт наявності у нього заборгованості з повернення попередньої оплати за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року, посилається лише на те, що позивач не здійснював фактичну оплату цього рахунку, однак не надає жодних доказів відсутності у нього кредиторської заборгованості станом на 01 квітня 2024 року у розмірі 8 977 333,08 грн, засвідченої між ним і позивачем в акті взаєморозрахунків, не надає доказів неможливості зарахування розміру попередньої оплати за рахунком № 5 в рахунок цієї кредиторської заборгованості, що складається з попередніх оплат позивача минулих періодів, та доказів незарахування попередньої оплати за рахунком № 5 в рахунок існуючої заборгованості. 
У пункті 3.3. (абзац другий цього пункту) договору поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року сторони погодили, що у разі недотримання Покупцем строків перерахування передоплати, Продавець (постачальник) припиняє відповідне зобов`язання щодо строків поставки товару.
Крім того, у разі відмови покупця оплатити товар частина четверта статті 692 Цивільного кодексу України надає Продавцю право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.
Однак, як встановили суди попередніх інстанцій, у спірних правовідносинах відповідач не скористався правом на відмову від виконання замовлення позивача через нібито відсутність оплати. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача як з вимогою про оплату товару за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року, так і з повідомленням про відмову від виконання замовлення, зазначеного в цьому рахунку. Натомість, як встановили суди попередніх інстанцій, відповідач у листі № 04/70 від 05 липня 2024 року письмово констатував неможливість своєчасно виготовити товар (колеса 6Jx15H2 207.3101015.03) через внутрішні причини, що за висновком судів спростовує його доводи про нездійснення позивачем попередньої оплати та не прийняття замовлення позивача до виконання.
Отже, встановивши зазначені обставини, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суди дійшли правильного висновку про те, що факт здійснення позивачем попередньої оплати за договором поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року згідно з рахунком на попередню оплату № 5 від 01 квітня 2024 року є доведеним. Обов`язок здійснення передоплати за товар був виконаний позивачем шляхом зарахування суми рахунку на попередню оплату № 5 від 01 квітня 2024 року в рахунок наявної станом на дату виставлення цього рахунку кредиторської заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки № 17/2020. 
Відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Умовою застосування цієї норми права є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 693 Цивільного кодексу України викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/5444/17 та від 20 лютого 2019 року у справі № 912/2275/17.
Як встановили суди попередніх інстанцій та уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, відповідач у листі № 04/70 від 05 липня 2024 року повідомив позивача про затримку виготовлення товару (колеса 6Jx15H2 207.3101015.03) у зв`язку з дефіцитом електроенергії в енергосистемі та, зокрема обмеженням постачання електроенергії на підприємство. 
Крім того, відповідач у листі № 04/108 від 30 вересня 2024 року повідомив позивача про виробничу неможливість здійснення постачання коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук та неможливість складення графіку відвантаження колісної продукції, запропонував розглянути графік погашення заборгованості, виходячи з можливостей підприємства.
01 листопада 2024 року Покупець звернувся до Продавця з вимогою (лист № 02-11/2024) про поставку оплаченого товару протягом семи днів або у разі неможливості поставки товару про повернення грошових коштів, сплачених в рахунок попередньої оплати за колісну продукцію, що не була поставлена.
Крім того, позивач в іншому листі № 01-11/2024 від 01 листопада 2024 року вимагав повернення грошових коштів, сплачених в рахунок попередньої оплати за колісну продукцію, що не була поставлена.
Однак, відповідач товар (колеса 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук) позивачу не поставив, суму попередньої оплати у розмірі 1 815 600,00 грн позивачу не повернув.
З огляду на ці встановлені судами попередніх інстанцій обставини (не поставка відповідачем позивачу на його вимогу замовленого товару) Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості заявленої позивачем у цій справі вимоги про стягнення суми попередньої оплати за договором поставки продукції № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, наявність заборгованості з якої у відповідача перед позивачем є доведеною та не спростованою відповідачем.
Відповідач у касаційній скарзі послався на те, що суди попередніх інстанцій в порушення статті 14 та частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України вийшли за межі позовних вимог та фактично самостійно змінили предмет та підстави позову, оскільки поклали в основу стягнення інші правовідносини сторін - загальний стан взаєморозрахунків за договором поставки в цілому за різними, не заявленими в позові поставками, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладені у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Однак, Верховний Суд зазначає про необґрунтованість цих тверджень скаржника з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 161 Господарського процесуального кодексу України позовна заява належить до заяв по суті справи.
Згідно з частиною першою та пунктами 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Відповідач у касаційній скарзі посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України, викладеного у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, згідно з яким зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Щодо цих доводів скаржника Верховний Суд зазначає про те, що наведений висновок Верховного Суду стосується застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України, положення якої стосуються процесуального права позивача на зміну предмету або підстав позову та визначають правила реалізації цього права.
Однак, як свідчать матеріали цієї справи № 917/1239/25, що розглядається, позивач у цій справі не змінював ні предмету, ні підстав позову, з відповідною заявою до суду не звертався. Суди попередніх інстанцій здійснили розгляд справи саме в межах заявлених позивачем вимог: стягнення залишку попередньої оплати за договором поставки (основний борг у справі), пені, нарахованої на суму основного боргу, та стягнення збитків (компенсації понесених витрат в рамках виконавчого провадження у зв`язку із затримкою поставки). При цьому, як вбачається, обставини наявності у відповідача перед позивачем кредиторської заборгованості, що складалася з сум попередніх оплат за договором поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, за рахунок якої була здійснена і попередня оплата товару за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року, були викладені позивачем як у позовній заяві, так і відповіді на відзив. З огляду на викладене, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, дослідження судами стану взаєморозрахунків (зокрема, факту наявності у відповідача попереднього авансу позивача у розмірі 8 977 333,08 грн) було обов`язковим елементом встановлення дійсних обставин цієї справи та перевірки арифметичної правильності заявленої до стягнення суми. Дослідження судами цих обставин та доказів, наданих позивачем в їх підтвердження, не є виходом суду за межі позовних вимог та підстав позову, оскільки обставини стану здійснення взаєморозрахунків між сторонами у цій справі за договором поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року, та надані позивачем в підтвердження цих обставин докази, були першочергово наведені позивачем в обґрунтування своїх вимог та були визначені фактичними підставами позову.
Враховуючи те, що у цій справі, яка розглядається, позивач не змінював ні підстави, ні предмет позову, суди попередніх інстанцій розглянули справу виключно в межах визначених позивачем предмету та підстав позову, дослідили саме ті обставин, що були наведені позивачем у позові, Верховний Суд зазначає про те, що положення частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як і висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми процесуального права, викладені у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19. Також Верховний Суд зазначає про те, що суди попередніх інстанцій діяли у відповідності до принципу диспозитивності, а доводи скаржника про порушення судами статті 14 та частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими. 
Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що висновок судів про доведеність позивачем факту перерахування грошових коштів в якості передоплати, стягнення яких є предметом спору у цій справі, та наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з повернення цих коштів був зроблений судами попередніх інстанцій за результатом оцінки усіх наявних в матеріалах справи доказів, як окремо, так і в їх сукупності, про що зазначено в оскаржуваних рішенні та постанові, а не лише на підставі акту звірки взаєморозрахунків, як помилково зазначає скаржник. Твердження скаржника про те, що суди не надали належної оцінки банківській виписці відповідача за період з 27 березня 2024 року по 14 липня 2025 року є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваної постанови, в якій суд апеляційної інстанції надав оцінку цій банківській виписці, правильно зазначивши про те, що (цитата) «банківська виписка відповідача підтверджує лише той факт, що після 01 квітня 2024 нових грошових коштів не надходило, що повністю визнається позивачем і не спростовує наявності авансових коштів станом на дату виставлення рахунку. Тому суд першої інстанції правомірно оцінив цей доказ відповідача як такий, що не спростовує існування боргу.» Наведеним спростовуються безпідставні доводи скаржника про ненадання судами оцінки зазначеному доказу.
Відповідач у касаційній скарзі також посилався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо доказового значення акту звірки взаємних розрахунків, викладених у постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 905/1198/17 та від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18, згідно з якими акт звірки не є первинним бухгалтерським обліковим документом і без інших належних та допустимих доказів (первинних документів) не може бути доказом факту здійснення господарських операцій, не може підтверджувати ні факт виникнення заборгованості, ні її розмір. 
Верховний Суд не бере до уваги ці твердження скаржника, оскільки у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, акт звірки взаєморозрахунків за період 27 березня - 13 листопада 2024 року за договором № 17/2020 від 03 серпня 2020 року не був єдиним доказом, на підставі якого суди попередніх інстанцій зробили висновок щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з повернення грошових коштів, перерахованих позивачем в якості передоплати, за відсутності факту поставки товару. Такий висновок був зроблений судами попередніх інстанцій за результатом оцінки сукупності наявних в матеріалах справи доказів (акту звірки взаєморозрахунків, оборотно-сальдової звітності Покупця, банківських виписок по рахунку Продавця, накладних на відпуск товарно-матеріальних цінностей, листування між сторонами тощо) та обставин, які ці докази підтверджують, що відповідає положенням статті 86 Господарського процесуального кодексу Україн щодо правил оцінки доказів та не суперечить зазначеним висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 905/1198/17 та від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18, а повністю узгоджується з цими висновками.
Також відповідач у касаційній скарзі зазначає про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання відповідачем факту прострочення поставки товару, оскільки зробили цей висновок на підставі недопустимого доказу - листа відповідача № 04/70 від 05 липня 2024 року, підпис на якому виконаний факсимільним способом (без угоди сторін про такий спосіб підписання), що відповідно до частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України дозволяється за письмовою згодою обох сторін, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові від 19 квітня 2018 року у справі № 910/4050/17.
Однак, Верховний Суд зазначає про необґрунтованість цих доводів скаржника, оскільки положення частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України та висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у зазначеній постанові, стосуються застосування факсимільного відтворення підпису для оформлення правочинів та / або вчинення інших господарських операцій при оформленні первинних документів. Натомість у цій справі, що розглядається, скаржник заперечує дійсність свого листа № 04/70 від 05 липня 2024 року, який не є ні правочином, ні первинним документом та не є самостійним доказом вчинення господарської операції, а є, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, робочим листуванням контрагентів (сторін договору поставки № 17/2020 від 03 серпня 2020 року). Наведене свідчить про нерелевантність зазначених висновків Верховного Суду для цієї справи.
Крім того, як встановили суди попередніх інстанцій, початкова вартість замовлення на виготовлення товару (коліс 6Jx15H2 207.3101015.03 у кількості 1 700 штук) за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року становила 1 815 600,00 грн. Проте, як свідчать наявні в матеріалах справи накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей, підписані представниками сторін, відповідальними за відпуск / прийняття товару, позивач частково забирав у відповідача згідно з накладними вже готову продукцію з іншого наявного асортименту в рахунок вартості передоплати за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року з метою мінімізації своїх втрат. Саме внаслідок таких дій сума утримуваного відповідачем авансу за вказаним рахунком послідовно зменшувалася та станом на дату подачі позову була зменшена до 1 484 982,42 грн. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач заперечував проти відвантаження товару позивача в рахунок погашення заборгованості за рахунком № 5 від 01 квітня 2024 року, проти зменшення суми заборгованості шляхом відпуску позивачу іншого товару, ніж зазначеного в цьому рахунку, що, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, свідчить про те, що така поведінка відповідача підтверджувала як факт визнання ним прострочення поставки товару, зазначеного в рахунку № 5 від 01 квітня 2024 року, так і факт визнання ним наявності у нього перед відповідачем заборгованості у заявленому до стягнення розмірі. Суд касаційної інстанції зазначає про те, що за таких обставин заперечення відповідача факту прийняття ним до виконання замовлення позивача, факту наявності у нього перед позивачем спірної заборгованості, є проявом його непослідовної суперечливої поведінки.
Також, як встановив суд апеляційної інстанції та зазначив в оскаржуваній постанові, відповідач, посилаючись на відсутність факту реєстрації зазначеного листа у журналі реєстрації вихідної кореспонденції відповідача, всупереч частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України не надав в суді першої інстанції жодних доказів (самого журналу чи його витягу) на підтвердження своїх аргументів.
За таких обставин, коли поведінка відповідача фактично підтверджує обставини, викладені відповідачем в робочому листуванні, зокрема в листі № 04/70 від 05 липня 2024 року, (схвалення правочину в порядку статті 241 Цивільного кодексу України), відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводів позивача про надсилання йому цього листа відповідачем, не довів факту підробки цього листа, зазначений лист відповідача, підписаний факсимілє, не може вважатися недопустимим доказом у справі. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували цей лист, як доказ у справі. Наведеним спростовуються безпідставні твердження скаржника про те, що суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини у цій справі на підставі недопустимого доказу.
У зв`язку з наведеним суд касаційної інстанції зазначає про необґрунтованість визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 у сукупності з пунктом 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на викладене вище Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості заявленої позовної вимоги про стягнення залишку попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки у розмірі 1 484 982,42 грн. Суди попередніх інстанцій належним чином дослідили обставини стану взаєморозрахунків сторін за договором поставки, правильно визначили, що заявлена до стягнення сума заборгованості в розмірі 1 484 982,42 грн є обґрунтованою та підтвердженою наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.
Зазначені вище доводи скаржника, наведені у спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій та в обґрунтування, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Верховний Суд також погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення пені за затримку поставки продукції, право на нарахування якої передбачене пунктом 6.3. дилерського договору.
Задовольняючи частково цю позовну вимогу на суму 119 033,31 грн за період прострочення відповідачем виконання зобов`язання з 23 по 30 листопада 2024 року (після спливу встановленого статтею 530 Цивільного кодексу України 7-денного строку для виконання зобов`язання з моменту отримання Продавцем листа Покупця № 02-11/2024 від 01 листопада 2024 року про поставку товару або повернення коштів до кінцевого строку нарахування, визначеного позивачем у позові), суди попередніх інстанцій, зокрема виходили з того, що нарахування пені на підставі дилерського договору є правильним, оскільки цей договір містив застереження у пункті 8.1. про можливість його пролонгації на кожен наступний рік за відсутності письмових звернень від сторін про припинення відносин за ним, в матеріалах справи відсутні письмові заяви сторін про припинення дії та / або розірвання дилерського договору, цей договір був автоматично пролонгований та був чинний у період, за який підлягає нарахування пеня. 
Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з цим висновком, заперечує можливість нарахування пені за дилерським договором з підстав того, що цей договір відповідно до пункту 8.1. припинив свою дію 31 грудня 2022 року. За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій здійснили неправильне тлумачення умови пункту 8.1. дилерського договору щодо строку його дії, зокрема дійшли помилкового висновку про те, що цей пункт дилерського договору передбачає необмежену його пролонгацію, хоча ця умова дилерського договору містить застереження, що прямо обмежує механізм автоматичної пролонгації саме одним роком. За твердженням скаржника наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання про межі дії наявного в господарському договорі застереження щодо «одноразової» чи «необмеженої» автоматичної пролонгації господарського договору в контексті статей 202, 559, 631 Цивільного кодексу України та скаржник просить сформувати висновок щодо цього питання у цій справі, посилаючись при цьому на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Однак, Верховний Суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість цих доводів скаржника, оскільки суди здійснили правильне тлумачення пункту 8.1. дилерського договору та дійшли правильного висновку про його чинність у період, за який підлягає нарахування пеня. При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач, надаючи позивачу відповідь на першу його претензію листом № 04/132 від 12 листопада 2024 року жодним чином не заперечив чинність дилерського договору, натомість висловив своє твердження про припинення дії договору з 2023 року лише в суді під час розгляду цієї справи. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що обставини зміни відповідачем своєї правової позиції на стадії судового розгляду свідчать про суперечливу поведінку відповідача щодо питання чинності дилерського договору.
За змістом пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, на який як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі послався відповідач у касаційній скарзі, ця норма процесуального права спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України викладена у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/1168/19.
Отже, у разі оскарження судових рішень в касаційному порядку з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній. Скаржник має чітко вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанцій порушили / застосували неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Однак, позивач, посилаючись у касаційній скарзі на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, лише зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання про межі дії наявного в господарському договорі застереження щодо «одноразової» чи «необмеженої» автоматичної пролонгації господарського договору в контексті статей 202, 559, 631 Цивільного кодексу України. Однак, при цьому, скаржник не вказав, в чому саме полягає неправильне застосування судами цих норм права, не зазначив як на його думку ці норми права, що визначають поняття та види правочинів, порядок припинення поруки та строк дії договору, у своїй сукупності підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема в межах тлумачення пункту 8.1. дилерського договору, враховуючи те, що спірні правовідносини у цій справі не стосуються поруки. Верховний Суд зазначає про те, що фактично ці доводи скаржника стосуються формування не правового висновку в розумінні пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а висновку щодо конкретної умови дилерського договору, укладеного між сторонами у цій справі, що не відповідаю визначенню правового висновку відповідно до цієї норми права. Фактично скаржник з рахунок касаційного розгляду справи наймається здійснити переоцінку умови договору, надану судами попередніх інстанцій, що не є повноваженнями суду касаційної інстанції відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
Наведене свідчить про необґрунтованість наведеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі відповідач визначив також пункт 4 частини другої статті 287 у сукупності з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, та послався на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Отже, умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте, як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, у цій справі заявлені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими, з огляду на що Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а також на доводи, що стосуються не дослідження судами зібраних у справі доказів.
Отже, визначена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 у сукупності з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, також не знайшла свого підтвердження та є необґрунтованою.
Верховний Суд зазначає про те, що доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, фактично зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доказів та обставин справи, до необхідності здійснення їх переоцінки, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
З огляду на викладене, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права в оскаржуваній відповідачем частині на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги відповідача та визначених ним підстав касаційного оскарження судових рішень, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішення Господарського суду Полтавської області від 09 квітня 2026 року та постанови Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року у цій справі.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи те, що наведені скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими, Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішення Господарського суду Полтавської області від 09 квітня 2026 року та постанови Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року у цій справі.
9. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, cуд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ОБОД" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 09 квітня 2026 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23 червня 2026 року у справі № 917/1239/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй