ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" вересня 2026 р. Справа№ 910/8163/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Спаських Н.М.
суддів: Яценко О.В. 
Горбасенка П.В. 

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М. 
за участі представників сторін згідно протоколу судового засідання від 03.09.2026
розглянувши матеріали апеляційної скарги від 14.07.2026 Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.07.2026
за заявою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури
про забезпечення позову від 02.07.2026
у справі № 910/8163/26 (суддя Демидова М.О.)
за позовом Одеської обласної прокуратури (м. Одеса) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (м. Київ)
до
1. Одеської обласної державної (військової) адміністрації (м. Одеса)
2. Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (Одеська обл., м. Південне)
3. Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» (м. Київ)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (м. Київ)
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту та земельною ділянкою, шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовних вимог.
03.07.2026 Одеська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Одеської обласної державної (військової) адміністрації, Південнівської міської ради Одеського району Одеської області та до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» про:
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту Південний та земельною ділянкою під нею шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Одеської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ: 00022585) від 22.10.2014 № 859/А - 2014 «Про надання земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» в оренду на 49 років для будівництва, обслуговування та експлуатації об`єктів інженерно - транспортної інфраструктури морського транспорту на території Новобілярської селищної ради Комінтернівського району Одеської області (за межами населеного пункту)»;
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту Південний та земельною ділянкою під нею шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014, укладеного між Одеською обласною державною адміністрацією (код ЄДРПОУ: 00022585) та товариством з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» (код ЄДРПОУ: 37572200) з додатковими угодами до нього, щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 4,8558 га, кадастровий номер 5122755400:01:002:0112 (номер запису про інше речове право: 8115944, реєстр. номер 530090651227);
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту Південний та земельною ділянкою під нею шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Новобілярівської селищної ради Лиманського району району Одеської області (код ЄДРПОУ: 05406037) на земельну ділянку із кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 площею 4,8558 га (РНОНМ: 530090651227; номер запису про речове право: 35630319);
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту Південний разом із земельною ділянкою під нею шляхом скасування державної реєстрації права оренди товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» (код ЄДРПОУ: 37572200) щодо земельної ділянки із кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 площею 4,8558 га (РНОНМ: 530090651227; номер запису про інше речове право: 8115944);
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» (код ЄДРПОУ: 37572200) повернути державі в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку із кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 площею 4,8558 га (РНОНМ: 530090651227);
- усунення перешкоди власнику - державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Південнівської міської ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ: 04527336) повернути державі в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку із кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 площею 4,8558 га (РНОНМ: 530090651227);
Позов обґрунтовано тим, що, на думку прокурора, розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 22.10.2014 № 859/А-2014 незаконно передано ТОВ «РЕСУРСАГРО» в оренду земельну ділянку площею 4,8558 га, кадастровий номер 5122755400:01:002:0112, яка розташована в акваторії Аджалицького лиману, що входить до меж морського порту «Південний», та належить до земель водного фонду загальнодержавного значення. На підставі зазначеного розпорядження 05.12.2014 укладено договір оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим прокурор просить визнати розпорядження незаконним і скасувати його, визнати недійсним договір оренди, скасувати державну реєстрацію права комунальної власності та права оренди і повернути земельну ділянку у державну власність.
Справа розглядається Господарським судом м. Києва з урахуванням правил виключної підсудності (ч. 5 ст. 30 ГПК України).
Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі №910/8163/26 заяву Заступника керівника Одеської обласної прокуратури від 03.07.2026 про забезпечення позову, яку було подано прокурором разом із позовною заявою у справі, задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 4,8558 га з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112, що розташована за адресою: Одеська область, Лиманський район, Новобілярська селищна рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 530090651227.
Задовольняючи заяву прокурора про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував доводи прокурора, що спірна земельна ділянка є частиною акваторії морського порту "Південний" та належить до земель державної власності, розпорядження якими здійснює виключно КМУ. Предметом спору у справі є усунення перешкод державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні акваторією морського порту "Південний" та земельною ділянкою під нею шляхом скасування/визнання недійсним всіх правоустановчих документів/розпоряджень та договору оренди цієї земельної ділянки зі скасуванням державної реєстрації права комунальної власності на неї та права оренди. Прокурор також вимагає повернення земельної ділянки з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 державі. 
За наявними у справі доказами суд першої інстанції встановив, що на час вирішення питання про забезпечення позову, право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Південнівською міською радою Одеського району Одеської області, а право оренди зареєстровано за ТОВ "РЕСУРСАГРО" на підставі укладеного із цим товариство Договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014. 
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову прокурор обґрунтував що Південнівська міська рада, як зареєстрований власник спірної земельної ділянки, може відчужити її, передати в користування третім особам, а ТОВ "Ресурсагро" за рішенням власника здійснити поділ чи об`єднання земельної ділянки або передати її в суборенду, що може ускладнити виконання рішення суду. 
Суд врахував, що основною метою забезпечення позову прокурора є збереження до часу набрання законної сили рішенням у справі, існуючого правового статусу та цілісності спірної земельної ділянки для фактичного повернення її у власність держави.
Оцінюючи обрання виду забезпечення позову у справі, суд першої інстанції виснував, що арешт майна (як тимчасовий захід) має наслідком заборону розпоряджатися майном з метою його збереження, не обмежуючи при цьому власника у праві володіння та користування майном, а отже накладення арешту на спірну земельну ділянку не завдає шкоди відповідачам та лише тимчасово обмежує можливість її відчуження чи вчинення інших розпорядчих дій під час розгляду справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ТОВ «РЕСУРСАГРО» 14.07.2026 через систему «Електронний суд» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі № 910/8163/26 повністю та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви заступника керівника Одеської обласної прокуратури від 02.07.2026 № 15/1/1-1111вих-26 про забезпечення позову.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт, зокрема, зазначає, що ще до часу прийняття оскарженої ухвали ним було подано до суду першої інстанції заперечення від 03.07.2026 на заяву про забезпечення позову, які судом проігноровані. Це унеможливило дотримання судом першої інстанції обов`язку оцінки збалансованості інтересів сторін.
Крім того, апелянт стверджує, що заявник не довів наявності реальної, а не гіпотетичної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду у справі, обмежившись посиланням на абстрактну можливість відчуження, поділу, об`єднання чи передачі спірної ділянки в суборенду без надання доказів вчинення будь-яких підготовчих дій у цьому напрямку.
Апелянт зазначає, що товариство ще 28.05.2026 отримало дозвіл на виконання будівельних робіт щодо об`єкта № ІУ012260526319, виданий Державною інспекцією архітектури та містобудування України, на будівництво об`єкта «Нове будівництво залізничної під`їзної колії ТОВ «РЕСУРСАГРО», що примикає до колійного посту 29 км дільниці станція 24 км - станція Промислова регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», за адресою: Одеська область, Одеський район, Південнівська територіальна громада, смт Нові Білярі». Зазначене будівництво здійснюється на суміжних із спірною ділянкою земельних ділянках у межах єдиного майнового комплексу, для повноцінного функціонування якого в подальшому передбачається також будівництво причалу безпосередньо на спірній земельній ділянці.
На думку апелянта, цими фактами спростовуються саме ті припущення, на яких прокурор обґрунтовував необхідність арешту земельної ділянки. Скаржник вважає, що наявність у Товариства реального, документально підтвердженого й уже реалізованого на прилеглих ділянках інвестиційного проекту, складовою частиною якого є спірна ділянка, призначена для майбутнього будівництва причалу в межах того самого єдиного майнового комплексу, є економічно протилежною діям з її поділу чи об`єднання, упередити які прагне прокурор, а отже, це додатково підтверджує відсутність у Товариства будь-якого практичного інтересу до вчинення дій, побоюванням яких прокурор (без жодних доказів) обґрунтовував заяву про вжиття заходів забезпечення позову. 
Апелянт посилається на висновки у подібних спорах Верховного Суду, якими визначено, що ненадання доказів існування реальної загрози утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду є підставою для відмови в позові. 
На переконання апелянта, при прийнятті спірної ухвали суд першої інстанції не встановив наявності достатньо обґрунтованого припущення про реальну загрозу невиконання можливого рішення суду, не забезпечив дотримання принципу співмірності заходу забезпечення позову із заявленими вимогами. Вжитий судом захід забезпечення позову скаржник вважає найбільш обтяжливим для товариства, він є непропорційним предмету спору, не відповідає вимогам розумності та адекватності. 
Апелянт вважає, що з чотирьох заявлених прокурором вимог примусового виконання потребує лише вимога про повернення земельної ділянки, тоді як інші вимоги за своєю правовою природою не потребують примусового виконання. З цих підстав арешт всієї земельної ділянки є ширшим за обсягом, ніж це об`єктивно необхідно для забезпечення фактичного примусового виконання рішення суду за однією вимогою. 
Правові позиції інших учасників справи щодо поданої апеляційної скарги.
04.08.2026 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, з доводами, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Прокурор зазначив, що метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також забезпечення реального й ефективного виконання судового рішення в разі задоволення позову, з посиланням на правові висновки Верховного Суду щодо мети та підстав забезпечення позову, викладені у постановах від 23.03.2020 у справі № 910/7338/19 та від 05.08.2022 у справі № 905/447/22, а також на позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 та від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17. Прокурор указав, що обраний захід забезпечення позову - накладення арешту на земельну ділянку площею 4,8558 га з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 - безпосередньо пов`язаний із предметом позовних вимог, серед яких є вимога про повернення цієї ділянки державі в особі Кабінету Міністрів України, а тому забезпечення позову у вигляді арешту є співмірним заявленим вимогам. 
Заперечуючи доводи апелянта щодо недоведеності реальної, а не гіпотетичної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, прокурор зазначив про наявність у ТОВ «РЕСУРСАГРО» права ініціювати поділ або об`єднання спірної земельної ділянки, а також передати її в суборенду без згоди орендодавця, що створює ризик втрати предмета позову внаслідок скасування кадастрового номера або ускладнення виконання майбутнього судового рішення. Також прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, віднесення водного об`єкта до водних об`єктів місцевого значення, невідповідності позову вимогам частини першої статті 45 ГПК України та не вирішення судом першої інстанції питання зустрічного забезпечення, вважаючи їх безпідставними.
14.08.2026 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - надійшли письмові пояснення, в яких висловлено повну підтримку правової позиції прокурора та зазначено, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції має бути залишена без змін. Третя особа зазначила, що доводи апелянта необґрунтовано звужують предмет спору до площини його власної господарської діяльності, залишаючи поза увагою, що розпорядником спірної земельної ділянки на теперішній час залишається Південнівська міська рада Одеського району Одеської області, законність дій якої щодо цієї ділянки є предметом судового розгляду. Третя особа вказала, що відповідно до умов договору оренди його сторони наділені правом дострокового припинення орендних зобов`язань, унаслідок чого в разі розірвання чи припинення договору оренди Південнівська міська рада набуде можливості вчиняти щодо ділянки будь-які дії, включно зі зміною цільового призначення, поділом ділянки та передачею її в користування іншим особам, що потягне за собою зміну суб`єктного складу учасників справи або втрату предмета спору внаслідок скасування кадастрового номера. На підтвердження правомірності застосування заходів забезпечення позову третя особа послалася на висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 02.03.2026 у справі № 369/14735/24, а також на усталену судову практику застосування арешту земельних ділянок у межах акваторії морського порту Південний у справах № 916/3665/23, № 916/3772/25 та № 910/9162/24.
Заявлені у справі клопотання та результати їх розгляду.
07.08.2026 через підсистему «Електронний суд» представником апелянта ТОВ «РЕСУРСАГРО» подано додаткові пояснення у справі № 910/8163/26, зокрема, щодо відсутності доказів у прокурора реальної загрози вчинення Товариством дій, які б шкодили стану/статусу спірної ділянки і це б потребувало її арешту. Апелянт стверджує що протягом 12 років чинності Договору оренди, ТОВ не вчиняло жодних дій з поділу, об`єднання чи передачі спірної ділянки в суборенду. Правову позицію прокурора щодо необхідності саме накладення саме арешту на земельну ділянку апелянт вважає притаманною майновим спорам про стягнення грошових коштів, а тому він не стосується позову у справі, який не містить вимог майнового характеру. Прокурор не врахував, що ТОВ не є власником земельної ділянки і тому не може вживати заходи щодо розпорядження нею. Передача ділянки в суборенду не здатна сама по собі перешкодити виконанню рішення суду. Апелянт вважає що арешт навпаки перешкоджає використанню ділянки за призначенням і веденню на ній господарської діяльності, бо її було виділено Товариству для будівництва відповідних будівель та споруд і подальшої реєстрації прав на них. Натомість арешт ділянки унеможливлює вчинення таких дій. 

17.08.2026 до Північного апеляційного господарського суду від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшла заява з клопотанням залишити без розгляду вказані додаткові пояснення представника ТОВ «РЕСУРСАГРО» від 07.08.2026. Прокурор вважає, що вказані додаткові пояснення подані апелянтом для доведення загрози виникнення у нього збитків та необхідності застосування зустрічного забезпечення. Доводи у додаткових поясненнях апелянт розширив понад ті аргументи, які ним були включені до апеляційної скарги на ухвалу суду, що прокурор вважає неправомірним. Прокурор посилається на порушення апелянтом вимог ч.1 статті 256 ГПК України про десятиденний строк на апеляційне оскарження, який сплив 15.07.2026. Тому подані 07.08.2026 додаткові пояснення, які фактично доповнюють апеляційну скаргу новими доводами, слід вважати поданими після спливу цього строку і залишати без розгляду.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши зазначені заяви апелянта та прокурора, зазначає таке.
У додаткових поясненнях по справі від 18.08.2026 апелянт категорично заперечує, що його пояснення від 07.08.2026 є доповненням апеляційної скарги, оскільки вони не змінюють вимогу прохальної частини скарги та первісне обґрунтування апеляційної скарги. Так, апелянт незмінно просить скасувати ухвалу про забезпечення повністю та зберігає первинні підстави апеляційної скарги: зокрема, про неврахування заперечень Товариства від 03.07.2026; недоведеність реальної, а не гіпотетичної загрози; не співмірність заходу; не вирішення питання зустрічного забезпечення. 
На думку апелянта, додаткові пояснення від 07.08.20256 не є доповненням апеляційної скарги в розумінні ч. 1 ст. 266 ГПК України. 
Колегія суддів зазначає, що прохальна частина апеляційної скарги апелянтом не була змінена поданими ним додатковими письмовими поясненнями у справі після звернення до суду із апеляційною скаргою. 
Згідно із положеннями ч. 1,2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Керуючись даною нормою, колегія суддів вважає за доцільне всі письмові пояснення всіх учасників справи, які подані ними після подання апеляційної скарги ТОВ «РЕСУРСАГРО» у справі № 910/8163/26 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 06.07.2026 та у зв`язку із нею чи у зв`язку із висловленою позицією решти учасників справи щодо поданої апеляційної скарги, приєднати до матеріалів справи для всебічної оцінки доводів та заперечень сторін щодо вжитих судом заходів забезпечення позову. 
Тому клопотання прокурора у додаткових поясненнях від 17.08.2026 про залишення без розгляду додаткових пояснень представника апелянта від 07.08.2026 колегія суддів залишає без задоволення. 
Явка представників сторін.
У судове засідання 03.09.2026 з`явилися представники прокуратури, позивача Кабінету Міністрів України (представник Мінюст), апелянта ТОВ "Ресурсагро" та третьої особи ДП "Адміністрація морських портів України".
Оскільки явка представників учасників в засідання судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вирішила проводити засідання за відсутності представників першого та другого відповідача, які не з`явилися до суду, проти чого решта учасників не заперечили. 
Представник ТОВ "Ресурсагро" апеляційну скаргу підтримав повністю і просить її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову у справі і накладення арешту на майно скасувати з відмовою прокурору у задоволенні заяви від 03.07.2026 про забезпечення позову. 
Представник прокурора просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити і ухвалу суду першої інстанції від 06.07.2026 залишити без змін. 
Решта присутніх учасників справи підтримують позицію прокурора. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, заслухавши доводи і заперечення учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ "Ресурсагро", з огляду на таке.
Позов у справі прокурором заявлено до трьох відповідачів: 
1. Одеська обласна державна (військова) адміністрація (м. Одеса)
2. Південнівська міська рада Одеського району Одеської області (Одеська обл., м. Південне)
3. Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» (м. Київ). 
Як вбачається зі змісту оскарженої ухвали Господарського суду м. Києва від 06.07.2026, судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку із кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 площею 4,8558 га, власником якої зареєстровано Південнівську міську раду, а орендарем є третій відповідач у справі ТОВ «РЕСУРСАГРО» по Договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014 року (строк дії договору на 49 років з моменту державної реєстрації права оренди). 
Апеляційну скаргу на вказану ухвалу від 06.07.2026 подав до суду лише орендар ТОВ «РЕСУРСАГРО» з проханням дану ухвалу про накладення арешту скасувати та відмовити прокурору у задоволенні його заяви про вжиття заходів забезпечення позову у справі. 
Отже нинішній зареєстрований власник вказаної земельної ділянки Південнівська міська рада Одеського району Одеської області не подала до суду ні апеляційної скарги на ухвалу, ні своїх заперечень на стадії апеляційного провадження проти накладення на свою земельну ділянку арешту, вочевидь не вбачаючи порушення своїх прав. 
За правилами ст.136 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
До видів забезпечення позову згідно положень ст.137 ГПК України відноситься в т.ч. накладення арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. 
Отже вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.
Колегія суддів вважає, що виходячи з обставин, які виникли навколо предмету спору та у відносинах сторін, мети заявленого позову, спрямованого на захист інтересів держави, права якої не мають залишитися незахищеними, значимості захисту права на землю, як основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави (ст. 14 Конституції України), при прийнятті оскарженої ухвали від 06.07.2026 Господарським судом м. Києва було дотримано вимог чинного ГПК України про оцінку та встановлення всіх необхідних критеріїв для вжиття заходів забезпечення позову.
Так, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.4 ст.137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для виконуваності рішення у справі, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжитого виду забезпечення позову. 
За правилами чинного ГПК України заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням суду про відмову в позові.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.
Колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 18.12.2018 у справі №912/1616/18 та від 26.09.2019 у справі №917/751/19.
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не має вдаватися до оцінки обґрунтованості позову та вірогідності його задоволення, а повинен керуватися лише власним уявленням про те, чи може у даному випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову, утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позову.
За змістом оскарженої ухвали від 06.07.2026 суд першої інстанції керувався твердженнями, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення майбутнього виконання рішення суду та ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Мета вжиття заходів забезпечення позову та предмет позову у справі мають бути у безпосередньому логічному зв`язку.
Суд першої інстанції врахував, що звертаючись до суду з позовом у справі, прокурор зазначає, що внаслідок прийняття відповідачами оспорюваних рішень та укладення договору оренди, спірна земельна ділянка водного фонду незаконно вибула з державної власності, хоча відповідно до вимог земельного законодавства повноваження щодо розпорядження такою земельною ділянкою належать виключно Кабінету Міністрів України.
Прокурор посилається на відсутність рішень уповноваженого органу про передачу/вибуття спірної земельної ділянки із державної власності у комунальну. При цьому станом на час подання позову право комунальної власності на спірну земельну ділянку вже зареєстровано за Південнівською міською радою Одеського району Одеської області, яка набула прав вчиняти дії на розпорядження земельною ділянкою на власний розсуд. Право оренди на земельну ділянку зареєстровано за ТОВ «РЕСУРСАГРО». 
З огляду на зміст заявлених позовних вимог (кінцева з яких - зобов`язати нинішніх власника земельної ділянки та її орендаря повернути земельну ділянку площею 4,8558 га, кадастровий номер 5122755400:01:002:0112 державі в особі КМУ ), суд першої інстанції вважає, що основною метою забезпечення позову є збереження існуючого правового статусу та цілісності спірної земельної ділянки до набрання законної сили рішенням у справі.
Правильність такого висновку суду (що відповідає позиції прокурора) в оскарженій ухвалі підтвердили і присутні в засіданні 03.09.2026 представники прокуратури, КМУ та третьої особи - за їх доводами, спірна земельна ділянка повинна повернутися в державну власність незміненою за площею та її кадастровим номером, що натомість може змінитися при її поділі та об`єднанні з іншими ділянками (за рішеннями нинішнього власника та орендаря).
На запитання колегії суддів в засіданні, чи мають місце і в чому саме полягають негативні наслідки для апелянта від накладеного арешту на спірну земельну ділянку за ухвалою суду від 06.07.2026, представник ТОВ "Ресурсагро" таких шкідливих наслідків не назвав. Натомість зауважив, що в даному випадку настання негативних наслідків для апелянта від арешту орендованої ним земельної ділянки, не має вирішального значення, бо метою подання апеляційної скарги є доказування незаконності як такої, ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову. 
Колегія суддів натомість зауважує, що виходячи із сукупного аналізу положень чинного ГПК України, суд повинен дотриматися співмірності між обраним заходом забезпечення позову та потенційними збитками і обмеженнями, які покладуться/виникнуть для відповідача при вжитті таких заходів. Тим самим має забезпечуватися баланс інтересів сторін спору та усуватиметься ризик покладення невиправданого тягаря наслідків на відповідача у справі, на майно якого накладається арешт. 
З`ясування цих питань лежить саме у площині оцінки міри/ступеня порушення/обмеження права боржника вжитими заходами забезпечення позову. Тому при оскарженні ухвали про забезпечення позову, крім процесуальних порушень її прийняття, зацікавленою особою має бути обов`язково доведено також і її порушене особистісне (власне) право, що настає за наслідками вжиття заходів забезпечення позову. 
Отже, на переконання колегії суддів, якщо боржник не доводить і не має доказів про те, яке саме та в якій мірі його право реально обмежується чи порушується арештом на майно, то вжиті судом заходи забезпечення позову для подальшого реального виконання рішення у справі (що в певній мірі має більший пріоритет і є кінцевою метою/завданням судочинства), не можуть бути скасованими із самих лише формальних міркувань. Суд не може не враховувати і не оцінювати мету та зміст заявленого позову в контексті обставин кожної справи (спрямованого на захист інтересів держави, як у даній справі). 
Апелянт не доказав, що забезпечення позову у вигляді арешту на орендовану ним земельну ділянку завдає йому на даний час істотної чи невідворотної шкоди або збитків, і які саме права відповідача зазнають невиправданого (неспівмірного) обмеження арештом на ділянку. 
В оскарженій ухвалі суд першої інстанції наголосив, що арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх.
Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачам у справі, не позбавляє зареєстрованого власника та орендаря конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідачів, зокрема, реалізувати вказане майно третім особам, передати в суборенду.
В оскарженій ухвалі від 06.07.2026 ніде не зазначено судом, що апелянт позбавляється права використати земельну ділянку за призначенням - для будівництва, обслуговування та експлуатації об`єктів інженерно-траспортної інфраструктури морського транспорту, як вказано у Договорі оренди від 05.12.2014. 
Строк оренди за умовами п. 7 Договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014 становить 49 років і апелянт не доказує, що він на даний час обмежений якимись строками завершення будівництва об`єктів і арешт земельної ділянки перешкоджає дотриматися цих термінів із виникненням негативних наслідків для ТОВ "Ресурсагро". 
Крім того, за правилами чинного ГПК України, вирішення спорів мають чіткі строки і у випадку безпідставності заявленого прокурором позову, арешт втратить чинність відразу із набранням законної сили рішенням про відмову в позові у справі (ч. 9,10 ст. 145 ГПК України). 
Апелянт не позбавлений права звернутися до суду за скасуванням заходів забезпечення позову і за заміною одного заходу забезпечення іншим (ст. 144,145 ГПК України) за наявності для того підстав. 

Суд в оскарженій ухвалі зазначає, що спірна земельна ділянка, на яку прокурор просить накласти арешт, є безпосереднім предметом спору у даній справі. Вжиття такого заходу забезпечення позову спрямоване на збереження існуючого правового статусу спірної земельної ділянки та унеможливлення вчинення щодо неї дій, які можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, до остаточного вирішення спору по суті.
При цьому суд зазначає, що накладення арешту на спірну земельну ділянку має тимчасовий характер та не позбавляє відповідачів права володіння і користування нею, а лише обмежує можливість її відчуження чи вчинення інших розпорядчих дій на час розгляду справи. Застосування такого заходу забезпечення позову забезпечує збереження існуючого правового статусу спірної земельної ділянки та дотримання балансу інтересів усіх учасників справи.
Колегія суддів повторно зауважує, що суд першої інстанції виснував, що накладення арешту на спірну земельну ділянку не завдає шкоди та збитків відповідачам, не позбавляє їх конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, на здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.
За доводами прокурора, станом на час звернення із позовом до суду, зі спірною ділянкою вже відбулися незаконні дії щодо передачі її з державної у комунальну власність, оскільки розпорядження такою земельною ділянкою віднесено виключно до компетенції Кабінету Міністрів України.
У заяві від 02.07.2026 про забезпечення позову прокурор вказав, що спірна земельна ділянка розташована в акваторії Аджалицького лиману та являє собою частину водного об`єкту, що входить до акваторії морського порту "Південний". Прокурор доказує, що за таких обставин розпорядження спірною земельною ділянкою з боку відповідачів у справі було незаконним. Подальше незаконне розпорядження спірною земельною ділянкою його нинішнім власником, в т.ч. шляхом поділу та об`єднання, видозмінить об`єкт спору (зокрема, буде скасовано кадастровий номер згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державний земельний кадастр»), у ділянки може змінитися власник, що потребуватиме вжиття додаткових заходів щодо заміни відповідача у справі і не сприятиме своєчасному остаточному вирішенню спору у рамках даної справи з дотриманням принципу процесуальної економії. 
Прокурор просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, яка зауважила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19). 
Вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).
Прокурор на підтвердження правомірності обраного способу забезпечення позову саме у вигляді арешту на земельну ділянку, яку він просить витребувати на користь держави, також посилається, що у пунктах 6.35, 6.36 постанови від 27.09.2023 у справі № 916/553/22 Верховний Суд зазначив, що рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; водночас такий запис вноситься лише у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 94), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, пункт 63)). Отже, для запобігання випадкам, коли на підставі судового рішення про задоволення позову у подібних спорах не може бути здійснена державна реєстрація права позивача, позивачам слід звертатися до суду із заявами про накладення арешту на нерухоме майно відповідачів (пункт 1 частини першої статті 137 ГПК України), оскільки невжиття такого заходу забезпечення позову може унеможливити ефективний захист, поновлення порушених прав позивача (частина друга статті 136 ГПК України).
Отже, накладенням арешту на спірну земельну ділянку у заявленому позові по справі прокурор хоче уникнути з боку нинішнього її власника розпорядження ділянкою на користь її реалізації іншій особі, в т.ч. вчинення дій по об`єднанню та поділу ділянки, а з боку орендаря ділянки (апелянт) - передачі її в суборенду на підставі п. 28.4. Договору оренди від 05.12.2024, що створить обтяження цієї ділянки правами третіх осіб, що також не відповідає інтересам позивача у справі. 
При цьому ні апелянт ні нинішній власник земельної ділянки (Південнівська міська рада) не заявляли категорично суду апеляційної інстанції, що вони гарантовано не вчинятимуть таких дій, принаймі до часу остаточного вирішення спору в суді. 
Прокурор повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, що накладення арешту на спірну земельну ділянку забезпечує лише упередження/унеможливлення дій власником та орендарем ділянки щодо поділу, об`єднання, відчуження ділянки на користь інших осіб, які ще не перебувають у статусі учасників справи. При цьому ніяких перешкод ведення господарської діяльності на земельній ділянці та використанні її за призначенням (для чого вона і була відведена) для апелянта арешт ділянки не створює. 
Такої ж позиції притримується і третя особа у справі у письмових поясненнях до суду апеляційної інстанції від 14.08.2026. 
З боку апелянта не були спростовані пояснення прокурора у заяві від 04.08.2026 про те, що доводи ТОВ "Ресурсагро" про перешкоджання арештом земельної ділянки здійснювати будівельні роботи, є безпідставними. 
Так, прокурор вказав у заяві від 04.08.2026, що посилання відповідача на обмеження його права на будівництво, обслуговування та експлуатацію об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури морського транспорту, є безпідставним, адже відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на території спірної земельної ділянки площею 4,8558 га з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури морського транспорту не зареєстровані.
Також і відповідно до матеріалів супутникового моніторингу, наданих Національним центром управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України на адресу Одеської обласної прокуратури з супровідним листом № 1260-6-04.2-2026 від 04.03.2026, будь-які об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури морського транспорту на земельній ділянці площею 4,8558 га з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112 відсутні.
Відповідач до апеляційної скарги надав копію дозволу на виконання будівельних робіт від 28.05.2026 № ІУ012260526319, виданий Державною інспекцією архітектури та містобудування України, на будівництво об`єкта «Нове будівництво залізничної під`їзної колії ТОВ «РЕСУРСАГРО», що примикає до колійного посту 29 км дільниці станція 24 км - станція Промислова регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», за адресою: Одеська область, Одеський район, Південнівська територіальна громада, смт Нові Білярі». 
Прокурор вказує, що це будівництво ніяким чином не стосується предмету спору у даній справі, адже стосуються земельних ділянок з кадастровими номерами 5122755400:01:001:0509 та 5122755400:01:001:0507, які не є суміжними з земельною ділянкою, що є предметом зазначеного спору, що підтверджує посиланням на викопіювання з Національної кадастрової системи місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 5122755400:01:001:0509, 5122755400:01:001:0507, 5122755400:01:002:0112.
Апелянт натомість не доказав, що зазначене будівництво за вказаним Дозволом на виконання будівельних робіт здійснюється на суміжних із спірною ділянкою земельних ділянках у межах єдиного майнового комплексу, для функціонування якого апелянтом заплановано будівництво причалу безпосередньо на спірній земельній ділянці і як саме на це негативно впливає арешт, накладений на неї оскарженою ухвалою суду. 
З оскарженої ухвали від 06.07.2026, з урахуванням доводів прокурора щодо відсутності рішень уповноваженого органу стосовно передачі спірної земельної ділянки із державної власності у комунальну, а також враховуючи, що станом на час розгляду справи право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за Південнівською міською радою Одеського району Одеської області, а право оренди за ТОВ «РЕСУРСАГРО», вбачається, що застосування судом заходів забезпечення позову спрямоване насамперед на збереження існуючого правового становища та цілісності спірної земельної ділянки до часу набрання законної сили судовим рішенням у справі.
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку з огляду на обставини спору, є законним, співмірним заявленим позовним вимогам та спрямованим на забезпечення ефективного судового захисту права держави, збереження існуючого правового становища спірної земельної ділянки, а також для недопущення вчинення дій, які можуть ускладнити або унеможливити виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.09.2020 у справі № 910/13208/19, згідно з якою накладення арешту на майно, як тимчасове обмеження права розпорядження ним, є допустимим за умови дотримання принципів законності, пропорційності та переслідування легітимної мети в загальному інтересі.
Щодо твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції заперечень ТОВ «РЕСУРСАГРО», поданих до часу постановлення оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду від 06.07.2026, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що наведені апелянтом доводи у його запереченнях проти забезпечення позову від 03.07.2026, не спростовують обґрунтованих висновків суду про наявність підстав для арешту земельної ділянки. 
Суд першої інстанції, будучи зобов`язаним розглянути заяву про забезпечення позову протягом двох днів (за загальним правилом без учасників справи), належно оцінив доводи прокурора за доказами у справі, що право власності наразі на спірну земельну ділянку зареєстровано за Південнівською міською радою, а зміст пункту 28.4 Договору оренди земельної ділянки від 05.12.2014 підтверджує наявність у Товариства-апелянта юридично забезпеченої можливості передати спірну земельну ділянку в суборенду. 
Відповідно до статті 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок. Отже, ініціатива щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки та прийняття відповідного рішення законом прямо віднесені до компетенції власника ділянки, а участь користувача (орендаря) в цій процедурі обмежується наданням згоди на вже прийняте власником рішення. 
Прокурор констатує, що відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України та статті 56 Закону України «Про землеустрій» правом на прийняття рішення про поділ спірної земельної ділянки наділений саме її власник - Південнівська міська рада Одеського району Одеської області, яка є Відповідачем 2 у цій справі, право комунальної власності якої на спірну ділянку зареєстроване в установленому законом порядку. Наведене підтверджує наявність у цій справі реального, а не гіпотетичного ризику вчинення дій, спрямованих на поділ/об`єднання спірної земельної ділянки.
Колегія суддів вважає, що вжиті заходи забезпечення позову є співмірними зі змістом заявлених позовних вимог та характером спору. 
Як вже вказано у даній постанові, предметом позовних вимог є, зокрема, і вимога про повернення спірної земельної ділянки як єдиного, цілісного об`єкта з кадастровим номером 5122755400:01:002:0112. Накладення арешту саме на цей ідентифікований об`єкт безпосередньо кореспондує предмету позовної вимоги і відповідає критерію зв`язку між заходом забезпечення позову і безпосереднім предметом позову, сформульованому, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 909/835/18. 
Колегія суддів враховує, що збереження незмінного стану земельної ділянки, зокрема її кадастрового номера, як єдиного ідентифікатора предмета спору, є умовою, без якої виконання судового рішення про повернення ділянки державі стає утрудненим або і неможливим унаслідок втрати самого предмета позову в разі поділу чи об`єднання ділянки. 
Щодо невирішення судом першої інстанції питання зустрічного забезпечення при вжитті заходів забезпечення позову, колегія суддів зазначає, що за правилами чинного ГПК України не вирішення даного питання не є підставою для відмови у вжитті заходів забезпечення позову та не є самостійною підставою для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову. Отже дане питання не впливає на правильність вирішення судом першої інстанції заяви прокурора про вжиття заходів забезпечення позову. 
Правові висновки про те, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку, викладено у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 (провадження у справі № 61-4793св20) та від 30 червня 2021 року у справі №752/2342/19 (провадження № 61-11920св19), від 23 грудня 2022 року у справі № 760/34352/21 (провадження №61-10050св22)).
Крім того, з матеріалів справи за даними діловодства суду вбачається, що апелянт реалізував своє право подати заяву про зустрічне забезпечення в порядку ст. 141 ГПК України. 
Ухвалою від 12.08.2026 Господарським судом м. Києва у задоволенні клопотання ТОВ «РЕСУРСАГРО» про зустрічне забезпечення позову у справі № 910/8163/26 відмовлено.
Будь-які заперечення учасників справи щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог, дотримання строків позовної давності для звернення до суду та ін. стосуються оцінки обґрунтованості позовних вимог по суті, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду не входить до предмета дослідження суду під час вирішення питання про забезпечення позову і підлягає перевірці судом першої інстанції лише під час розгляду справи по суті. 
Такі доводи не спростовують наявності самостійних підстав для забезпечення позову, встановлених статтями 136, 137 ГПК України, а тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції при перегляді оскарженої ухвали в межах даного апеляційного провадження у справі.
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ТОВ «РЕСУРСАГРО» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, а ухвала Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі № 910/8163/26 ухвалена з дотриманням вимог процесуального закону
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, надано їм належну правову оцінку, а ухвала Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі №910/8163/26 відповідає нормам процесуального та матеріального права, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається. В задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу від 14.07.2026 Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСАГРО» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі № 910/8163/26 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 у справі № 910/8163/26 - залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.09.2026.

Головуючий суддя Н.М. Спаських 

Судді О.В. Яценко

П.В. Горбасенко