Справа № 752/16982/25 
Провадження №: 2/752/2702/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючої судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (далі - ПАТ «Європейський страховий альянс», Товариство) про стягнення коштів у загальному розмірі 117318,68 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 28.08.2018 о 09 год. 31 хв. позивач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , на круговому русі по бул.Дарницький-вул.Жмаченка в м.Києві при зміні напрямку руху не впевнилась в безпечності, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем марки «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку. 
На момент вказаної пригоди цивільно-правова відповідальність позивача була забезпечена договором обов`язкового страхування №АМ/6095868 від 09.07.2017 в ПАТ «Європейський страховий альянс». За умовами вказаного договору відповідач, як страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового відшкодування сплатити на користь потерпілої особи страхове відшкодування у межах страхової суми. 28.08.2018 позивач повідомила свого страховика про настання події, що має ознаки страхового випадку. Крім того, наступного дня до відповідача звернулася і потерпіла особа, після чого було оглянуто її транспортний засіб «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 .
Вказувала, що 05.03.2020 Київським апеляційним судом було залишено без змін постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року по справі №755/13951/18, якою позивача було винною в скоєнні правопорушення, що мало наслідком настання вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Після того, як було встановлено вину позивача, власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування. Однак, ПАТ «Європейський страховий альянс» відмовило у виплаті такого відшкодування на підставі пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) у зв`язку із неподанням заяви про страхове відшкодування упродовж одного року з моменту скоєння ДТП.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2021 року у справі №755/17441/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 , як власника пошкодженого у зазначеній ДТП автомобіля, матеріальну шкоду в сумі 99324 грн та 6993,24 грн судових витрат. Вказане судове рішення позивачем було виконано повністю та сплачено потерпілому матеріальну шкоду.
У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 було виконано зобов`язання, які згідно закону та умов договору №АМ/6095868, покладались на відповідача, як страховика, у неї виникло право вимоги до відповідача на підставі статті 528 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у межах виплаченої суми 117318,68 грн, що складається із фактично понесених витрат на ремонт автомобіля, витрат на правову допомогу та виконавчого збору, котрі позивач змушена була сплатити через невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором обов`язкового страхування.
Відтак, оскільки відповідач відмовився у добровільному порядку відшкодувати позивачеві збитки, понесені внаслідок неналежного виконання ним зобов`язань, вона змушена була звернутися до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просила суд стягнути із ПАТ «Європейський страховий альянс» на її користь грошові кошти в розмірі 117318,68 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2025 для розгляду цивільної справи №752/16982/25 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, установлено відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду для подання суду відзиву на позов.
У серпні 2025 року на адресу суду від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником ОСОБА_4 , у якому вони заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні.
В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що він у передбаченому законом порядку розглянув подану 05.02.2020 потерпілою особою - ОСОБА_3 заяву про виплату страхового відшкодування та на підставі пункту 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV листом від 11.03.2020 відмовив останньому у його виплаті в зв`язку із пропуском річного строку для подання такої заяви з дня настання страхового випадку. Разом з тим, Національна комісія, що здійснює державне регулюванні у сфері ринків фінансових послуг, а також Національний банку України здійснили перевірку матеріалів страхової справи на підставі скарги потерпілого ОСОБА_3 та не виявили будь-яких порушень зі сторони відповідача. Оскільки потерпілий погодився з відповідями контролюючих органів за результатами перевірки відмови, то він скористався своїм правом звернутися до суду з позовом про стягнення завданої шкоди безпосередньо з винної особи, тобто позивача.
У своєму відзиві Товариство наголошувало на тому, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року по справі №755/17441/20 було встановлено, що відповідач не з`явилася до суду, була повідомлена про час, день та місце розгляду вказаної справи, не подавала відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 . Отже, на переконання відповідача, ОСОБА_1 не заперечувала щодо позовних вимог до неї, а згодом і не оскаржувала ухвалене судом рішення. Не заперечувала позивач в межах цієї справи і того факту що була неналежним відповідачем. 
При цьому, відповідач указував, що позивач у передбаченому пунктом 36.4 статті 36 Закону №1961-IV не зверталася до нього з приводу узгодження суми, яку планувала до виплати, ні в досудовому порядку, ані після отримання позовної заяви потерпілої особи у справі №755/17441/20, ані в процесі її розгляду судом. Наголошував, що у даній справі позивач просить суд стягнути з ТОВ «Європейський страховий альянс» суму більшу, аніж взагалі передбачено полісом обов`язкового страхування серії АМ №6095868. Водночас, спеціальне законодавство передбачає відшкодування страховиком витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту його зносу. Тобто, якби позивач погоджувала суму виплати із відповідачем, то він міг би погодити суму оціненої шкоди у розмірі 60326,90 грн, яка була визначена судовим експертом у висновку експертного дослідження №5265 від 31.08.2020, як вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу. Заявлена позивачем сума до стягнення також включає у себе судовий збір у справі №755/17441/20 та виконавчий збір за примусове виконання судового рішення у цій справі. Тому, оскільки Товариство не виступало відповідачем у вказаному судовому провадженні, то вимоги позову ОСОБА_1 у цій частині є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Більше того, матеріали справи не містять доказів виплати позивачем потерплому коштів саме у сумі 117318,68 грн, а до позову долучено лише скрін списання коштів на суми 3745,77 грн та 327,56 грн, що підтверджують сплату коштів по виконавчому провадженню.
Разом з тим, ТОВ «Європейський страховий альянс» у поданому відзиві просило суд застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 , адже дорожньо-транспортна пригода трапилася 28.08.2018, судове рішення про стягнення з неї матеріальної шкоди ухвалено судом 24.05.2021, Товариство відмовило їй у сплаті компенсації збитків ще 11.11.2021, а з позовом у цій справі позивач звернулася лише у липні 2025 року. 
У серпні 20205 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, подана представником ОСОБА_2 , у якій останні категорично заперечували проти доводів відповідача, назвавши їх безпідставними.
Зокрема, у своїй відповіді сторона позивача послалася на безпідставність посилання Товариства на положення пункту 36.4 статті 34 Закону №1961-IV, оскільки вони не застосовуються до спірних правовідносин, так як взагалі урегульовують відносини, що виникають з договорів міжнародного страхування «Зелена картка», а також відносин щодо осіб, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Крім того, наданий відповідачем висновок експертного дослідження №5265 від 31.08.2020 містить зазначення про те, що пошкоджений транспортний засіб потерпілого містив виявлені сліди відновлювального ремонту боковини задньої правої, тоді як матеріали цього дослідження не містять жодного фіксування та опису слідів попереднього відновлювального ремонту цієї частини автомобіля, що у свою чергу не дозволяє підтвердити сліди втручання у кузов та лакофарбове покриття, а отже і проведення попереднього відновлювального ремонту. Пославшись на пункти 7.38 та 7.39 Методики за відсутності належних доказів і без зазначення складових, що відновлювались, на переконання позивача, відсутні підстави врахування коефіцієнту фізичного зносу, так як сліди відновлювального ремонту могли бути на не кузовних деталях або взагалі могли й не бути.
Заперечуючи і проти зробленої відповідачем у відзиві заяви про застосування позовної давності, позивач посилалася на те, що строки звернення до суду за захистом порушеного права нею не пропущені, адже такі строки в Україні були призупинені на період карантину та введеного воєнного стану, які були відновлені з 04.09.2025 на підставі внесених змін до законодавства.
Надалі відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду запереченьщодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень та мотивів.
Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Суд, вивчивши подані учасниками заяви по суті спору та дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 28.08.2018 о 09 год 31 хв. на круговому русі по бул.Дарницький - вул.Жмаченка у м.Києві трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , та автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 .
Постановою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року по справі №755/13951/18 ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням на день її розгляду строків накладення адміністративного стягнення.
Положеннями частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року по справі №755/13951/18 вказану вище постанову місцевого суду було залишено без змін.
За змістом описової та мотивувальної частини вказаної постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року, яка набрала законної сили, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія БД №217396 водій ОСОБА_1 28.08.2018 о 09 год. 31 хв., керуючи автомобілем марки «КІА», д.н.з.НОМЕР_1 , на круговому русі по бул.Дарницький - вул.Жмаченка в м.Києві при зміні напрямку руху не впевнилася з безпечності, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем марки «Хонда», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, чим порушила пункт 10.1 Правил дорожнього руху України, за що адміністративна відповідальність встановлена статтею 124 КУпАП.
Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Оскільки згадана вище постанова суду, якою була установлена вина водія автомобіля «КІА», д.н.з.НОМЕР_1 , у скоєнні ДТП набрала законної сили, то вона в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиціальне значення. Відтак у даному випадку вина позивача у завданні власнику пошкодженого транспортного засобу «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , матеріальних збитків встановлена, не підлягає доведенню та учасниками справи не заперечується.
З наданої у матеріали справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником пошкодженого у вказаній вище ДТП автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність позивача, як власника автомобіля «КІА», д.н.з.НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «Європейський страховий альянс» згідно полісу №АМ6095868 від 09.07.2018 з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну на суму 100000 грн, франшиза 0 грн. 
28.08.2018 відповідач отримав від потерпілої особи та страхувальника письмові повідомлення про подію із забезпеченим транспортним засобом.
Убачається, що листом від 11.03.2023 за вих.№1007/13 ПАТ «Європейський страховий альянс» відмовило потерпілому ОСОБА_3 у задоволенні поданої ним 05.02.2020 заяви про виплату страхового відшкодування, у зв`язку із пропуском ним встановленого Законом №1961-IVрічного строку для подання заяви на виплату такого відшкодування.
Матеріалами справи також підтверджено, що відповідач на вимогу контролюючих органів, а саме Національного банку України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг надав на запити останніх письмові листи щодо обґрунтувань прийнятого рішення про відмову у виплаті ОСОБА_3 страхового відшкодування, долучивши копії відповідних документів зі страхової справи.
Так, у матеріали справи надано копію роздруківки заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року, ухваленого у цивільній справі №755/17441/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.
З офіційних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, а також описової та мотивувальної частини вказаного судового рішення слідує, що предметом спору у вказаній цивільній справі виступали саме майнові вимоги ОСОБА_3 про відшкодування завданих йому збитків унаслідок пошкодження його транспортного засобу «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 ,у результаті ДТП від 28.08.2018 за рахунок особи, винної у завданні таких збитків, тобто ОСОБА_1 .
В межах зазначеної цивільної справи ОСОБА_3 заявлялися позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди у загальному розмірі 99324 грн, що складають витрати на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в сумі 96912 грн, витрати за проведення оцінки майна в сумі 1500 грн, а також витрати з виготовлення калькуляції у розмірі 912 грн. Заявлено було і до стягнення судові витрати в сукупному розмірі 6993,24 грн.
Вказаним заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь останнього матеріальну шкоду у розмірі 99324 грн та судові витрати в розмірі 6993,24 грн.
За змістом даного рішення убачається, що судом під час розгляду цивільної справи №755/17441/20 були встановлені обставини звернення потерпілої особи до страховика ОСОБА_1 - ПАТ «Європейський страховий альянс» з метою виплати страхового відшкодування, проведення 29.08.2018 огляду пошкодженого транспортного засобу та встановлено факт отримання від страховика відмови у виплаті страхового відшкодування.
Також, судом у справі №755/17441/20 були встановлені обставини виготовлення 01.09.2018 ПАТ «Дніпро Мотор Інвест» на замовлення ОСОБА_3 калькуляції орієнтовної вартості ремонтно-відновлювальних робіт та запасних частин автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , яка склала 84022,03 грн. За складання калькуляції позивачем сплачено 912 грн. 31.08.2020 ТОВ «СЗУ Україна» на замовлення ОСОБА_3 складено висновок експертного дослідження №5265, згідно якого матеріальний збиток заподіяний пошкодженням автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 60326,90 грн, вартість відновлювального ремонту - 83813,22 грн, за проведення вказаного дослідження сплачено 1500 грн.
Крім того, з описової частини заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року вбачається, що судом було встановлено факт проведення ОСОБА_3 ремонту його автомобіля. Вартість такого ремонту склала 96912 грн. Згідно акту виконаних робіт №ДСФ0001042 від 16.09.2020 - 77850 грн, акту виконаних робіт №ДСФ0001101 від 16.09.2020 - 19062 грн. Дані витрати було підтверджено квитанціями до прибуткового касового ордеру від 29.07.2020 на суму 35000 грн, від 15.09.2020 на суму 42850 грн та від 16.09.2020 на суму 19062 грн.
Відповідно до положень частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України також передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Зі змісту поданих учасниками справи заяв по суті спору у справі, що розглядається, убачається, що сторонами не оспорюються обставини звернення власника пошкодженого транспортного засобу до відповідача - ПАТ «Європейський страховий альянс» із заявою на виплату страхового, проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, прийняття страховиком рішення про відмову потерпілому у виплаті страхового відшкодування через пропуск встановленого спеціальним законодавством строку звернення із заявою на виплату такого відшкодування, проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, а також підтверджені матеріалами справи обставини пред`явлення його власником вимог до позивача, як особи винної у завданні матеріальних збитків.
Згідно наданих суду копії квитанції №0.0.22893806840 від 04.10.2021 позивачем було сплачено на рахунок приватного виконавця грошові коштів у сумі 113245,35 грн з призначенням платежу «Сплата заборгованості за ВП №66938557».
На підтвердження факту сплати витрат виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року по справі №755/17441/20 позивачем надано в матеріали справи роздруківки скріншотів з банкінгу від 28.09.2021 про списання з її рахунку грошових коштів на суми 3745,77 грн та 327,56 грн.
29.10.2021 представник позивача - адвокат Самойленко П.М. надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про сплату ОСОБА_1 117318,68 грн, які вона понесла в рамках примусового виконання вказаного вище судового рішення у цивільній справі №755/17441/20. Дана вимога позивача була обґрунтована тим, що вона фактично виконала зобов`язання, яке згідно закону та умов договору №АМ/6095868 покладалось на її страховика - ПАТ «Європейський страховий альянс», а тому на підставі статті 554 ЦК України вона має право вимагати у страховика компенсації таких витрат.
У відповідності до наданої суду копії листа відповідача від 11.11.2021 за вих.№3354/13 останній відмовив позивачу в особі її представника у сплаті вказаної компенсації з огляду на відсутність у Товариства такого обов`язку, оскільки останнє у встановленому законом порядку розглянуло заяву потерпілої особи про виплату страхового відшкодування, відмовило у його здійсненні з огляду на пропуск встановлених спеціальним законодавством строків для подання такої заяви, а також послалось на неоскарження ОСОБА_1 ухваленого у цивільного справі №755/17441/20 судового рішення. Крім того, відповідач вказав на необґрунтованість вимоги позивача у частині посилань на статтю 554 ЦК України, яка врегульовує правовідносини за договором поруки, який між сторонами у даному випадку взагалі укладено не було.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалась на те, що нею на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року фактично було виконано обов`язок ПАТ «Європейський страховий альянс», як її страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ/6095868 від 09.07.2017, так як позивачем було відшкодовано потерпілому у ДТП від 28.08.2018 матеріальну шкоду, в тому числі в межах застрахованого відповідачем ліміту відповідальності. Вказувала, що у зв`язку із відмовою відповідача виплатити страхове відшкодування потерпілий звернувся із вимогами безпосередньо до позивача, як особи винної у завданні збитків, нею додатково були понесені витрати на відшкодування ОСОБА_3 витрат на проведення оцінки завданих збитків та судових витрат, а також сплачено витрати виконавчого провадження. Тому, на переконання позивача відповідач на підставі статті 528 ЦК України має право вимоги до відповідача в межах виплаченої суми в розмірі 117318,68 грн. 
Так, згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Статтею 999 ЦК України визначено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Станом на день ухвалення рішення у цій справі, відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-ІХ від 21.05.2024 (далі - Закон №3720-ІХ). Зазначений закон введений в дію (окрім деяких норм) з 01 січня 2025 року.
Водночас відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3720-ІХ дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1961-ІV).
З огляду на те, що зобов`язання між сторонами за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6095868 виникли саме з дати його укладення - 09.07.2018, а також зважаючи, що вказана вище ДТП сталася саме 28.08.2018, то до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме Закон №1961-ІV (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
За приписами статті 5 Закону №1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону №1961-IV).
Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону №1961-IV).
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац 1 пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-IV).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик.
Суд звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Під час вирішення такої категорії спорів при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди мають враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, та зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20) вказано, що «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)). На обґрунтування своїх рішень суди попередніх інстанцій посилались на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, у якому суд виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів попередніх інстанцій щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку».
Вищенаведені правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у спорі щодо відшкодування майнової шкоди, тому вони є релевантними щодо обставин цієї справи, так як стосуються питання застосування підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV, яким передбачено одну й ту саму підставу для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) - неподання заяви про страхове відшкодування, але в різні строки - впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років - якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи викладене, оскільки однорічний строк звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди взагалі, то пропуск потерпілою особою цього строку не може бути підставою для припинення права іншої особи, зокрема, винуватця ДТП, на відшкодування шкоди в обсязі страхового відшкодування.
При цьому Велика Палата Верховного Суду не відступала від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, згідно яких особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Встановленими обставинами у даній справі підтверджено, що 28.08.2018 о 09 год. 31 хв. на круговому русі по бул.Дарницький - вул.Жмаченка у м.Києві трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , та автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . При цьому, вина позивача ОСОБА_1 підтверджується постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року по справі №755/13951/18, яку постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року було залишено без змін.
Цивільно-правова відповідальність позивача на момент вказаної ДТП була застрахована у ПАТ «Європейський страховий альянс» на підставі полісу №АМ/6095868 від 09.07.2018.
Відповідно до зазначеного полісу №АМ/6095868 було забезпечено транспортний засіб марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , зі страховим лімітом за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100000 грн, франшиза дорівнює 0 грн.
Згідно цього ж полісу страховим випадком було передбачено подію, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участі забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).
28.08.2018 учасники ДТП повідомили відповідача про настання страхового випадку.
Так, за змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону №1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (пункти 34.1, 34.2 статті 34 Закону №1961-IV).
Отже, за умовами укладеного між сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6095868 від 09.07.2018, а також враховуючи приписи спеціального законодавства на ПАТ «Європейський страховий альянс», як страховика позивача та особи винної у завданні збитків, покладений обов`язок відшкодувати потерпілому шкоду у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту зносу, але в межах ліміту відповідальності страхувальника.
При цьому, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, пропуск потерпілим встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, не позбавляє права такого потерпілого від можливості пред`явлення до страховика вимог у судовому порядку в межах позовної давності, та відповідно до звільняє останнього від виконання свого обов`язку за договором обов`язкового страхування. 
З урахуванням встановлених у цій справі обставин та оскільки законом на страховика покладено обов`язок по відшкодуванню заподіяної потерпілому шкоди, однак, у даному випадку, такий обов`язок фактично було покладено на винуватця ДТП, який повністю відшкодував заподіяну на той момент майнову шкоду потерпілому, розмір якої визначено в сумі 96912 грн (вартість проведеного відновлювального ремонту) відповідно до рішення суду про повне відшкодування збитків, що набрало законної сили, то у страховика існує обов`язок по відшкодуванню шкоди її завдавачу, яка ним особисто була відшкодована, але з урахуванням обмежень, встановлених спеціальним законодавством, у тому числі франшизи та вартості ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування, тобто відшкодовує шкоду замість її завдавача у межах обумовленої у договорі суми.
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша-третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно вимог частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона фактично виконала обов`язок ПАТ «Європейський страховий альянс» з відшкодування ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі вартості проведеного відновлювального ремонту, яку мало погасити Товариство шляхом здійснення страхової виплати, як це було передбачено полісом обов`язкового страхування та спеціальним законодавством.
Так, за наслідками вирішення даного спору суд установив, що цивільно-правова відповідальність позивача на момент ДТП, яка мала місце 28.08.2018 була застрахована у відповідача на підставі полісу №АМ/6095868 від 09.07.2018.
Позивач разом із потерпілою особою своєчасно звернувся до відповідача, як свого страховика із відповідним повідомленням про настання страхового випадку, а наступного дня пошкоджений транспортний засіб було оглянуто, що у свою чергу встановлено заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі №755/17441/20.
Отже, позивач діяла добросовісно, а пропуск потерпілим однорічного строку на звернення до страховка із заявою про виплату страхового відшкодування стався не через дії або бездіяльність позивача, а через інші обставини, які не залежали від її волі (поведінку потерпілої особи).
Крім того, сам по собі пропуск встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV річного строку звернення потерпілої особи до страховика за відшкодуванням шкоди не є підставою для покладення такої шкоди в межах страхової суми на страхувальника.
Тому, оскільки позивач, будучи страхувальником, відповідно до рішення суду задовольнила вимоги потерпілої особи, повністю компенсувавши їй завдані збитки, то вона вправі захистити свій майновий інтерес за договором обов`язкового страхування шляхом звернення із вимогою до свого страховика про відшкодування коштів, виплачених потерпілій особі.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «Європейський страховий альянс» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі, яке підлягало б сплаті страховиком в межах застрахованого ліміту відповідальності позивача, як страхувальника.
Розмір відшкодування у вигляді понесеної потерпілим вартості на проведений відновлювальний ремонт не перевищує ліміту відповідальності (страхову суму) страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілої особи, згідно полісу №АМ/6095868 від 09.07.2018.
Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі №755/17441/20 з позивача на користь ОСОБА_3 було стягнено матеріальну шкоду у загальному розмірі 99324 грн, яка складається із вартості проведеного потерпілим відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля у сумі 96912 грн, а також понесених витрат на проведення оцінки завданих збитків у сумі 2412 грн.
Вказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_3 відремонтував автомобіль, що підтверджувалося актами виконаних робіт та відповідними квитанцій.
За таких обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «Європейський страховий альянс» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 96912 грн, як відшкодовану позивачем майнову шкоду.
Водночас, суд відхиляє доводи відповідача про те, що у даному випадку він не може нести відповідальність більшу, аніж оцінена у висновку експертного дослідження №5265 від 31.08.2020, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням його коефіцієнту зносу, тобто 60326,90 грн.
Так, розрахунок коефіцієнту зносу деталей транспортного засобу здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395) (далі - Методика).
Згідно пункту 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Згідно з пунктом 1.6 Методики фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).
Як визначено пунктом 3.9 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації.
Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників. Фізичний знос може також визначатись шляхом урахування погіршення технічного стану КТЗ унаслідок отриманих і усунених пошкоджень залежно від вартості їх усунення.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.
При цьому відповідно до розділу VIII Методики щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Водночас відповідно до пунктів 7.38, 7.39 Методики значення Ез приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.
Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.
Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №910/3867/16, від 01 лютого 2018 року у справі №910/22886/16, від 12 березня 2018 року у справі №910/5001/17, у разі, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.
У відзиві відповідач звертав увагу на те, що транспортний засіб «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , піддавався ремонту ДТП, яка мала місце 28.08.2018, про що вказано у висновку експертного дослідження №5265 від 31.08.2020, а тому стверджував, що до визначення вартості завданого потерпілому збитку підлягав застосуванню коефіцієнт фізичного зносу належного йому вказаного транспортного засобу. З огляду на це, відповідальність страховика відповідно до статті 29 Закону №1961-IV могла бути обмежена страховою виплатою у вигляді вартості відновлювального пошкодженого транспортного з урахуванням зносу.
Так, відповідач послався на те, що у вказаному вище висновку експерт як на підставу для застосування коефіцієнту фізичного зносу послався на пункт 7.38 Методики, а при визначенні ринкової вартості досліджуваного автомобіля послався на пункт та застосування проценту додаткового зменшення ринкової вартості КТЗ послався на пункти 7.9 та 7.10 Методики, вказавши на підставу - виявлені сліди відновлювального ремонту боковини задньої правової.
Водночас матеріали справи не містять будь-яких інших доказів щодо фактичного ремонту вищевказаного транспортного засобу до ДТП, яка мала місце 28.08.2018.
Згідно з пунктом 7.38 Методики (на який послався експерт у дослідженні №5265 від 31.08.2020) коефіцієнт фізичного зносу визначається, виходячи зі строку експлуатації транспортного засобу. Так, значення Ез приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ. 
Винятками стосовно використання зазначених вимог, якщо складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини))(пункт 7.39 (б) Методики).
На положення пункту 7.39 Методики як підставу для застосування коефіцієнту фізичного зносу експерт при його обрахунку не посилався.
З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 є 2013 року випуску, відтак строк експлуатації вказаного транспортного засобу станом на дату ДТП не перевищував 7 років, у зв`язку із чим суд критично оцінює наявний у матеріалах справи розрахунок коефіцієнта фізичного зносу вказаного транспортного засобу, оскільки за встановлених фактичних обставин даної справи застосуванню підлягає коефіцієнт фізичного зносу, що дорівнює нулю.
Протилежного належними та допустимими доказами відповідачем в ході розгляду справи не доведено, як і не надано відповідних матеріалів страхової справи при розслідуванні страхового випадку, які б свідчили про наявність підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу.
Також, суд убачає необґрунтованими доводи відповідача про те, що відповідно до вимог абзацу 2 пункту 36.4 статті 36 Закону №1961-IV компенсація збитків ОСОБА_3 була здійсненна позивачем без попереднього погодження із страховиком, оскільки такий обов`язок був виконаний нею у порядку примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі №755/17441/20.
Що стосується решти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь понесених нею судових витрат по справі №755/17441/20 та витрат виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у вказаній справі, то вказані вимоги позову є необґрунтованими, а остання у свою чергу при вирішенні спору №755/17441/20 не позбавлена була можливості оспорювати свій обов`язок відшкодувати потерпілій особі завдані збитки, з огляду на її ліміт відповідальності, що був застрахований у ПАТ «Європейський страховий альянс» та відповідно подавати суду при вирішенні цієї справи відповідні докази.
З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ПАТ «Європейський страховий альянс», про стягнення коштів, а саме в частині стягнення з останнього на користь позивача грошових коштів у розмірі 96912 грн, що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Honda», д.н.з. НОМЕР_2 , які фактично були відшкодовані позивачем на примусове виконання судового рішення у справі №755/17441/20 та не перевищують ліміту відповідальності позивача за укладеним між сторонами договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язанні з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки за результатами розгляду суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову у цій справі, то відповідно з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 1000,57 грн, тобто пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог (82,61%).
Також, позивачем у поданій до суду позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 16956,80 грн.
Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої-шостої, дев`ятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 Верховний Суд зазначив, «що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.
При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу)».
У цій справі судом установлено, що позивач на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16956,80 грн надав копії: договору №29/09/21 від 29.09.2021 про надання правової (правничої) допомоги, укладеного з Адвокатським об`єднанням «Адвокатус»; додаткової угоди №1 від 27.06.2025 - акту приймання-передачі правової (правничої) допомоги, де визначена вартість наданих позивачеві послуг на загальну суму 16956,80 грн (вивчення матеріалів справи, формування правової позиції та подача необхідних запитів, вимоги про досудове врегулювання тривалістю 1,5 години на суму 3179,40 грн; підготовка позовної заяви для подачі до суду тривалістю 3 години на суму 6358,80 грн; підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подачі позову до суду тривалістю 0,5 годин на суму 1059,80 грн; підготовка, заяв, клопотань та іншого роду документів до суду тривалістю 3 години на суму 6358,80 грн); квитанції до прибуткового касового ордера №27/06 від 27.06.2025 про сплату вартості наданих послуг на суму 16956,80 грн.
В матеріали справи також надано копію ордера на надання правничої допомоги серії АІ №1937379 від 01.07.2015 на ім`я адвоката Хобти Ю.М.
У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач виклав свої заперечення проти заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що заявлений позивач до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є спів мірним із складністю справи, ціною позову та виконаних робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт та не є доведеними. Також вказав на відсутність документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Відтак заявлені позивачем судові витрати не є реальними, а є потенційними, оскільки не доведено фактичність їх понесення. 
Разом з тим, у поданому відзиві Товариство зауважило що спори про стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії для кваліфікованого юриста є типовим спором незначної складності, а підготовка позову з витратою часу у 8 годин є перебільшеною. Спірні правовідносини регулюються трьома нормативно-правовими актами, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, судова практика вирішення аналогічних спорів є сталою, а тому відповідач визначав, що розумним розміром витрат на правничу допомогу такої категорії справи є сума розміром у 5000 грн. 
Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вивчивши викладені сторонами у справі доводи щодо заявленого до відшкодування розміру судових витрат, а також оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат суд дійшов висновку, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послугу на суму 1059,80 грн -«підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подачі позову до суду» має організаційний характер та з процесуальної точки зору само по собі входить у здійснення адвокатом підготовки та подачу позовної заяви до суду. Заявлена у акті приймання-передачі правової допомоги послуга «підготовка заяв, клопотань та іншого роду документів до суду, участь у судових засіданнях» на суму 6358,80 грн взагалі не містить свого обґрунтування, у матеріалах справи відсутні буд-які відомості щодо окремого складення адвокатом різного роду заяв чи клопотань, а участь останнього у судових засіданнях взагалі виключена, з огляду на проведення розгляду даної справи судом без участі справи в порядку письмового провадження.
В решті, неспівмірність заявлених та понесений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу з наданих послуг відповідачем будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджена. А тому, при розподілі судових витрат у цій частині суд виходить із розміру 9538,20 грн (16956,80 грн - 1059,80 грн - 6358,80 грн).
Тому, з огляду на критерій обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, а також зважаючи на часткове задоволення позову, суд уважає, що витрати на правничу допомогу мають бути відшкодовані у розмірі 7879,51 грн (пропорційно 82,61% задоволеній частині позовних вимог).
Керуючись статтями 2, 4, 7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення коштів - задовольнити частково. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на користь  ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 96912 грн, а також понесені у справі судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1000,57 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7879,51 грн.
У задоволенні інших вимог позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
1. Позивач -  ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ;
2. Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс», адреса: 03039, місто Київ, проспект Науки, будинок №3, код ЄДРПОУ - 1941125.
Повне рішення складено 18.08.2026.

Суддя         А.О. Митрофанова