Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
18 вересня 2026 року №520/26337/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/26337/26 за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса 61022, місто Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ЄДРПОУ 14099344) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають в перерахунку пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі № 520/15837/25 з 01.02.2023 з обмеженням її розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплачувати у нарахованому розмірі пенсію ОСОБА_1 за оновленою довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.03.2025 № ФХ-108394/4597/с з урахуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 у справі № 520/10123/24 без обмеження її граничним розміром з 01.02.2023, здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.02.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є одержувачем пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На виконання рішення суду відповідач провів перерахунок його пенсії з 01.02.2023 за оновленою довідкою про розмір грошового забезпечення, проте нарахований розмір пенсії обмежив десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, унаслідок чого фактично виплачувана пенсія залишилась незмінною, а доплати за минулий час позивач не отримав. Позивач вважає таке обмеження протиправним, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022 № 7-р(II)/2022, якими відповідні положення про обмеження максимального розміру пенсії визнано неконституційними.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2026 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з ненаданням документа про сплату судового збору.
27 серпня 2026 року, у встановлений судом строк, до суду надійшла заява представника позивача на виконання ухвали суду, до якої додано платіжну інструкцію від 27 серпня 2026 року № M84B-7B0T-TB99-8M0B про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
09 вересня 2026 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 08 вересня 2026 року, в якому відповідач позовні вимоги не визнав повністю.
В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що чинна редакція статті 63 Закону № 2262-XII не визначає підстав, розміру та видів складових перерахунку пенсії, а за пунктами 1, 2 і 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45, підставою для перерахунку раніше призначеної пенсії є прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення, чого після 01 березня 2018 року щодо окладів за постановою № 704 не відбувалося, а показник прожиткового мінімуму для працездатної особи у цілях обчислення окладів залишається сталим (1762,00 грн), а тому довідка про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року, обчислена із використанням показника 2684,00 грн, складена щодо грошового забезпечення, яке в дійсності не призначалося, не обчислювалося і не виплачувалося, і визначеною законом підставою для перерахунку пенсії не є. Указав також, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 520/10123/24 перерахунок пенсії позивача з 01 лютого 2022 року за оновленою довідкою про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2022 року вже проведено без обмеження максимальним (граничним) розміром, а розмір пенсії 29916,09 грн зафіксовано саме на дату проведення того перерахунку, і надалі пенсія нараховується з урахуванням зафіксованого максимального розміру. Окремо заявив про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України, щодо частини позовних вимог, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а та постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 639/8782/16-а.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є одержувачем пенсії за вислугу років, призначеної з 16 квітня 2002 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, та перебуває на обліку у відповідача. Вислуга років позивача становить 26 років, розмір пенсії визначено у 68 відсотках відповідних сум грошового забезпечення.
ІНФОРМАЦІЯ_3 видано довідку від 31 березня 2025 року № ФХ-108394/4597/с про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01 січня 2023 року, згідно з якою до складу грошового забезпечення включено: посадовий оклад - 12450,00 грн; оклад за військовим званням - 2250,00 грн; надбавка за вислугу років (50 відсотків) - 7350,00 грн; надбавка за особливості проходження служби (65 відсотків) - 14332,50 грн; надбавка за режимні обмеження (15 відсотків) - 1867,50 грн; доплата за науковий ступінь (5 відсотків) - 622,50 грн; доплата за вчене звання (5 відсотків) - 622,50 грн; премія (140 відсотків) - 17430,00 грн, а всього - 56925,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 520/15837/25 на відповідача покладено обов`язок провести перерахунок пенсії позивача. На виконання цього рішення відповідач у грудні 2025 року провів перерахунок пенсії позивача з 01 лютого 2023 року.
Як убачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27 квітня 2026 року № 2000-0203-8/72345 та доданих до нього розрахунків, за результатами перерахунку основний розмір пенсії позивача обчислено у сумі 38709,00 грн (56925,00 грн х 68 відсотків). З урахуванням проведених індексацій розмір пенсії становив: у 2024 році - 40209,00 грн; у 2025 році - 41709,00 грн; станом на 01 березня 2026 року - 44304,00 грн.
Разом з тим до виплати відповідач визначив пенсію у розмірі 29916,09 грн, обмеживши нарахований розмір пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, а після застосування порядку виплати, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778, - 27795,94 грн.
Тобто внаслідок застосованого обмеження нарахований за результатами перерахунку розмір пенсії позивача - 44304,00 грн - до виплати не визначався, а сума недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01 лютого 2023 року позивачу не виплачена.
Наведені обставини відповідачем не спростовані та підтверджуються наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Щодо обмеження відповідачем розміру пенсії позивача максимальним розміром суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.
Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до низки законів, у тому числі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Тобто положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII) прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Згідно із пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення частина 7 статті 43 Закону № 2262-XII втратила чинність з дня його ухвалення.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України, положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII. Водночас положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII і є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин, змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто на момент виникнення спірних правовідносин наявна колізія між Законом № 2262-XII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначена пенсія відповідно до Закону № 2262-XII, у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18 Велика Палата Верховного Суду із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зробила висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявності у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Розвиваючи зазначені юридичні позиції, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, Конституційний Суд України (Другий сенат) у Рішенні від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 вказав, що зі змісту частин першої, другої, п`ятої статті 17 Конституції України у їх взаємозв`язку з частиною першою статті 46, частиною першою статті 65 Основного Закону України випливає конституційний обов`язок держави надати спеціальний юридичний статус громадянам України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, членам їхніх сімей, а також особам, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, із забезпеченням відповідно до цього статусу соціальних гарантій високого рівня. Встановлений частиною 5 статті 17 Основного Закону України обов`язок держави забезпечити соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, поширюється як на громадян України, які безпосередньо перебувають на такій службі, так і на тих, яких звільнено з неї.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішень Конституційного Суду України. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 27.01.2022 у справі № 240/7087/20, від 20 липня 2022 року у справі № 340/2476/21.
Згодом відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, у частині 7 статті 43 Закону № 2262-XII слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими. Отже, внесені Законом № 1774-VІІІ до частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Така правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 522/22798/17, від 08.08.2019 у справі № 522/3271/17, від 17.05.2021 у справі № 343/870/17, від 21.12.2021 у справі № 120/3552/21-а, від 26.01.2022 у справі № 569/2950/17, від 08 листопада 2022 року у справі № 580/6636/21, від 06 березня 2023 року у справі № 1340/6235/18.
Закон № 2262-XII запроваджує дві самостійні процедури - призначення пенсії за статтею 43 та перерахунок раніше призначеної пенсії за статтею 63, а обмеження максимальним розміром установлено саме частиною сьомою статті 43 цього Закону - у нормі, що регулює призначення пенсії. У рішенні від 04 лютого 2019 року у зразковій справі № 240/5401/18, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року, Верховний Суд виснував, що внесені Законом № 3668-VI та Законом № 1166-VII зміни до Закону № 2262-XII щодо розміру пенсії стосуються порядку призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію за цим Законом у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії; процедури призначення та перерахунку пенсії є різними за змістом і механізмом їх проведення; нормами, які визначають механізм здійснення перерахунку пенсії за вислугу років, є норми статті 63 Закону № 2262-XII, яка змін у зв`язку з прийняттям Закону № 3668-VI та Закону № 1166-VII не зазнала. Отже, при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, а застосування до процедури перерахунку норм, які регулюють призначення пенсії, є протиправним.
Крім того, приписи статті 2 Закону № 3668-VI, на яких ґрунтується застосоване відповідачем обмеження, Рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), і згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення вони втратили чинність з 12 квітня 2023 року. Отже, щонайменше з 12.04.2023 у законодавстві України взагалі відсутня чинна норма, яка дозволяла б обмежувати максимальним розміром пенсію, призначену відповідно до Закону № 2262-XII.
Позицію, за якою без обмеження максимальним розміром підлягають виплаті лише пенсії, призначені з 12.04.2023 особам, які під час служби збройно захищали суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України, суд відхиляє, оскільки відсутність норми, яка дозволяє обмеження, унеможливлює його застосування, а позиція центрального органу виконавчої влади не є нормативно-правовим актом і не може створювати для позивача обмежень, не встановлених законом. Ані Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, ані Рішення від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 не ставлять втрату чинності неконституційними приписами в залежність від дати призначення пенсії конкретній особі.
Рішення пенсійного органу, прийняте за наслідками перерахунку пенсії за попередній період, не впливає на подальші перерахунки пенсії, а наявність такого рішення не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи правильно нараховується і виплачується пенсія особі-пенсіонеру, зокрема після подальших перерахунків.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин у справі обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-XII, є протиправним. Викладене свідчить про протиправність дій відповідача щодо обмеження позивачу пенсії максимальним розміром.
Отже, обмеження відповідачем розміру пенсії позивача, обчисленого за результатами перерахунку на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31 березня 2025 року № ФХ-108394/4597/с, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, є протиправним.
Довід відповідача про відсутність підстав для перерахунку пенсії через неприйняття Кабінетом Міністрів України рішення про підвищення грошового забезпечення суд відхиляє. Обов`язок провести перерахунок пенсії позивача з 01 лютого 2023 року за оновленою довідкою про розмір грошового забезпечення покладено на відповідача рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 520/15837/25, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання в силу статті 129-1 Конституції України та статті 370 КАС України. Відповідач це рішення виконав і перерахунок у грудні 2025 року фактично провів, обчисливши основний розмір пенсії у сумі 38709,00 грн. Предметом цієї справи є не наявність підстав для перерахунку, а правомірність обмеження вже обчисленого за наслідками такого перерахунку розміру пенсії. Ставити під сумнів підстави перерахунку, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, відповідач у цій справі не вправі.
Довід відповідача про те, що розмір пенсії 29916,09 грн було зафіксовано за наслідками перерахунку з 01 лютого 2022 року на виконання рішення суду у справі № 520/10123/24, суд також відхиляє. Закон № 2262-XII не передбачає такого юридичного явища, як «фіксація» розміру пенсії на майбутнє: за статтею 63 цього Закону і Порядком № 45 кожен наступний перерахунок здійснюється виходячи з розміру грошового забезпечення, зазначеного у відповідній довідці, чинній на дату перерахунку. Перерахунок з 01 лютого 2023 року проведено на підставі іншої, оновленої довідки від 31 березня 2025 року № ФХ-108394/4597/с, зі значно більшими складовими грошового забезпечення, а тому обчислений за нею розмір пенсії не міг бути обмежений величиною, визначеною за попередньою довідкою станом на 01 січня 2022 року. Крім того, сам відповідач у листі від 27 квітня 2026 року № 2000-0203-8/72345 пояснив зменшення виплачуваного розміру саме застосуванням обмеження максимальним розміром, а не наявністю раніше зафіксованої суми.
Заяву відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду суд відхиляє. Предметом оскарження є дії відповідача з перерахунку пенсії, вчинені у грудні 2025 року на виконання рішення суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 520/15837/25, тобто до цієї дати спірних дій не існувало і оскаржувати позивачу не було чого. Про застосоване при перерахунку обмеження і про позицію відповідача щодо нього позивач достеменно дізнався з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27 квітня 2026 року № 2000-0203-8/72345. Позовну заяву подано до суду 24 серпня 2026 року, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого частиною 2 статті 122 КАС України, від кожної з наведених дат. Посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а стосується меж застосування статей 51 і 55 Закону № 2262-XII до вимог про виплату нарахованих сум за минулий час і не змінює порядку обчислення строку звернення до суду з вимогами про оскарження дій пенсійного органу за статтею 122 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про зобов`язання вчинити певні дії.
З огляду на встановлені обставини належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо застосованого обмеження та зобов`язання відповідача провести перерахунок і виплату пенсії позивача з 01 лютого 2023 року без застосування такого обмеження, з виплатою недоплаченої частини основного розміру пенсії та з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень: у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовує.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, на якого частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування правомірності своїх дій, доказів на підтвердження правомірності обмеження розміру пенсії позивача суду не надав. Натомість обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, підтверджені наявними у матеріалах справи доказами.
Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-78, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 169, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса 61022, місто Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ЄДРПОУ 14099344) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса 61022, місто Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ЄДРПОУ 14099344), які полягають у перерахунку пенсії ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 лютого 2023 року з обмеженням розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса 61022, місто Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ЄДРПОУ 14099344) провести з 01 лютого 2023 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі, обчисленому на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 31 березня 2025 року № ФХ-108394/4597/с, виданої ІНФОРМАЦІЯ_3 , без обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01 лютого 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса 61022, місто Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар