ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 686/6647/24
провадження № 61-13649св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Афадєєва Віталія Вікторовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Кицюк В. С., та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Саліхова В .В., Євграфової Є. П., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (далі - КП «Житлоінвестбуд-УКБ») про захист прав споживачів.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 03 вересня 2021 року вони з відповідачем уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у його власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Строк введення об`єкта в експлуатацію - ІІ квартал 2023 року. Станом на 29 січня 2024 року об`єкт в експлуатацію не введено, повідомлень з цього приводу на його (покупця) адресу не надходило, жодних додаткових угод вони не укладали. 
Позивач указував, що свої грошові зобов`язання за договором виконав, а саме вніс грошові кошти у розмірі 575 000,00 грн на рахунок відповідача. Уважав, що відповідач зобов`язаний сплатити пеню за прострочення введення об`єкта в експлуатацію у розмірі 3 674 250,00 грн. 
Крім того, порушенням виконання цивільно-правових зобов`язань йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 30 000,00 грн. Внаслідок бездіяльності відповідача щодо введення об`єкта в експлуатацію, він змушений винаймати житло. У період з 01 липня 2023 року до 01 січня 2024 року він витратив на орендну плату 175 000,00 грн.

ОСОБА_1 просив суд:
- розірвати договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Настасенко О. М. (далі - приватний нотаріус КМНО Настасенко О. М.) та зареєстрований у реєстрі за номером 668; 
- стягнути з відповідача на свою користь кошти у сумі 575 000,00 грн, внесені на виконання умов договору; 
- стягнути з відповідача на свою користь суму збитків у розмірі 175 000,00 грн; 
- стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне введення об`єкта в експлуатацію у розмірі 3 674 250,00 грн; 
- стягнути з відповідача на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 
2025 року, позов ОСОБА_1 до КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про захист прав споживачів задоволено частково.
Розірвано договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, укладений між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Настасенко О. М., зареєстрований у реєстрі за № 668.
Стягнуто з КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 575 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов у частині розірвання договору та повернення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач істотно порушив умови договору. Сторони у договорі купівлі-продажу (майнових прав) передбачили можливість розірвати договір за ініціативою покупця. При цьому сам продавець (відповідач) не заперечував проти розірвання такого договору, про що надсилались відповідні листи покупцю (позивачу).

Рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку не оскаржувалося і не переглядалося.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення пені, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу майнових прав, а не договір про виконання робіт (надання послуг), тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Відмовляючи у позові у частині відшкодування збитків та моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що позивач не надав належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди протиправними діями відповідача. 
При цьому врахував, що строк готовності об`єкта будівництва є орієнтовним, а термін передачі позивачу права власності на майнові права на квартиру не визначено конкретною датою.

Короткий зміст касаційної скарги 

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Афадєєв В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, в якій просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача збитків, пені та відшкодування моральної шкоди, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

05 листопада 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

23 червня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скаргамотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, внаслідок чого ухвалили помилкові судові рішення.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 318/2249/16-ц (провадження № 61-45595св18), від 04 червня 2020 року у справі № 369/10606/17 (провадження № 61-41801св18), від 30 червня 2020 року у справі № 501/3038/16-ц (провадження № 61-264св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 607/1585/19 (провадження №61-22486св19), від 07 жовтня 2020 року у справі№ 755/3509/18 (провадження № 61-17721 св19), від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19 (провадження № 61-13761св20), від 06 квітня 2021 року у справі № 607/1576/19 (провадження № 61-7603св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21), від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19 (провадження № 61-5516св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 (провадження №61-5139св21), від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 (провадження № 61-9529св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 755/17909/19 (провадження № 61-10431св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 711/1032/21 (провадження № 61-19291св21).

Заявник указує, що суди неправильно застосували положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин. 

Суди неповно вивчили правозастосовну практику Верховного Суду, не врахували, що пунктом 4.1 договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Суди неправильно встановили фактичні обставини справи, дійшли помилкового висновку, що оговорений в договорі строк - ІІ квартал 2023 року є запланованим строком, а чітко визначеним строком - 30 червня 2023 року, тобто останній день такого кварталу.

Договір щодо майнових прав укладений для набуття позивачем у власність для власних потреб квартири, а не отримання лише номінального володіння майновим правом на неї. 
Заявник стверджує, що судова практика Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про захист прав споживачів» у частині стягнення пені та відшкодування моральної шкоди є різною. 

Норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом. 

Указує, що судові рішення попередніх інстанцій у частині відмови стягнути збитки немотивовані. Суди не дослідили матеріали справи, не з`ясували фактичні обставини справи, не оцінили докази, внаслідок чого ухвалили помилкові рішення.

Заявник стверджує, що позивач зазнав серйозних моральних переживань та страждань внаслідок неотримання ним у власність житла у місті Києві, на яке він мав повне право розраховувати після укладення оспорюваного договору. 

Відмова у задоволенні позову в цій частині суперечить нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2025 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» подало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, яка такі, що ухвалі з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 вересня 2021 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Настасенко О. М., зареєстрований у реєстрі за № 668, предметом якого є те, що продавець передає у власність, а покупець приймає у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_2 житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури, в тому числі для учасників антитерористичної операції на сході України, на АДРЕСА_3 , на умовах та у порядку, що визначені договором (пункт 1.з договору).
Кількість поверхів - 25, запланований термін введення в експлуатацію - ІІ квартал 2023 року.
Згідно з пунктом 3.1 договору, на дату підписання договору вартість майнових прав на квартиру складає 994 980,00 грн, виходячи з вартості майнових прав у перерахунку на 1 кв. м - 19 166,67 грн, крім того ПДВ - 3 833,33 грн, разом - 23 000,00 грн, яка встановлена згідно з протоколом засідання комісії з визначення вартості об`єктів нерухомості на день внесення покупцем оплати.

Відповідно до пункту 3.2 договору, покупець здійснює оплату 99 % вартості майнових прав за наступним графіком: кількість кв. м - 43,26; термін оплати - кінцевий термін до 07 квітня 2023 року; сума оплати - до 07 вересня 2021 року становить 300 000,00 грн (у тому числі ПДВ - 50 000,00 грн), з жовтня 2021 року кожного місця до 07 числа у термін до 07 квітня 2023 року - 36 054,22 грн (у тому числі ПДВ - 609,04 грн).

Згідно з пунктом 2.3 договору покупець має право відмовитись від остаточної сплати вартості предмета цього договору шляхом розірвання цього договору та отримати кошти, що були сплачені за цим договором, зі сплатою неустойки на користь продавця у розмірі 3 % від внесеної суми або шляхом заміни об`єкта на інший та зарахувати в оплату його вартості кошти, що були сплачені за цим договором, зі сплатою неустойки на користь продавця у розмірі 1 % від внесеної суми.

Довідкою від 21 листопада 2022 року №114/3624, КП «Житлоінвестбуд-УКБ» підтвердило, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року № 668, сплатив за квартиру АДРЕСА_4 , кошти у сумі 479 166,67 грн, ПДВ - 95 833,33 грн, разом - 575 000,00 грн.

29 січня 2024 року ОСОБА_1 направив листа директору КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з вимогою розірвати договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, повернути кошти за договором, сплатити збитки, пеню за несвоєчасне введення об`єкта в експлуатацію та відшкодувати моральну шкоду.

КП «Житлоінвестбуд-УКБ» листом від 27 лютого 2024 року № 056/01-8/77-2 запропонувало ОСОБА_1 прибути для врегулювання питання розірвання договору та повернення сплачених коштів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Афадєєва В. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах у повній мірі не відповідають. 

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Щодо стягнення пені, нарахованої відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина першої статті 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення частини першої статті 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на порушення відповідачем строків введення будинку в експлуатацію, яке було заплановано на ІІ квартал 2023 року, а тому вважав, що має право на стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Верховний Суд зауважує, що приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Водночас продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного Закону).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У зобов`язаннях з виконання робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

За змістом пункту 1.1 статті 1 договору купівлі-продажу майнових прав від 03 вересня 2021 року відповідач продає, а позивач купує майнові права на квартиру АДРЕСА_2 житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури, у тому числі для учасників антитерористичної операції на сході України, на АДРЕСА_3 . 
Пунктом 1.5 статті 1 договору передбачено порядок передачі визначеного у договорі купівлі-продажу майна.

Зазначене цілком відповідає характерним ознакам договору купівлі-продажу. Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу майнових прав від 03 вересня 2021 року не є договором підряду чи договором про надання послуг.

Сторони погодилися з такими умовами договору, заперечень щодо їх формулювань не висловлювали, в судовому порядку, у тому числі в межах справи, що переглядається у касаційному порядку, не заявляли про недійсність умов зазначеного вище договору купівлі-продажу.

Отже, зміст договору купівлі-продажу майнових прав від 03 вересня 2021 року дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами не виникло правовідносин з надання послуг або виконання робіт, предметом договору були майнові права на квартиру.

За таких обставинах відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів.

Враховуючи те, що за договором купівлі-продажу майнових прав від 03 вересня 2021 року відповідач не брав на себе зобов`язань виконати певні роботи чи надати певні послуги позивачу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з КП «Житлоінвестбуд-УКБ», яке виступає продавцем майнових прав у спірних правовідносинах, до відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 369/10606/17 (провадження № 61-41801св18) та від 15 червня 2022 року у справі № 711/1032/21 (провадження № 61-19291св21), з якими Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погодився у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) та не знайшов підстав для відступу від них. 

Така судова практика є сталою, що підтверджується, зокрема постановою Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 369/14266/24 (провадження № 61-16583св25).

Щодо відшкодування збитків 

Як на підставу відшкодування завданої шкоди (збитків), позивач указував, що відповідач, після оговорених у договорі купівлі-продажу строків, не ввів в експлуатацію будинок, в якому він придбав майнові права на квартиру, внаслідок чого він не отримав у власність житло і був змушений певний час після цього орендувати квартиру в місті Києві, внаслідок чого поніс додаткові витрати у вигляді збитків.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві майнової шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивна умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків.

ОСОБА_1 вказує, що у період з 01 липня 2023 року до 01 січня 2024 року орендував житло у місті Києві. 
Однак позивач не надав належних та допустимих доказів того, що оренда житла у місті Києві у вказаний ним період відбувалася саме з причин не введення в експлуатацію у ІІ кварталі 2023 року будинку, в якому знаходиться квартира, майнові права на яку за договором купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року придбав позивач.

Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів наявність заподіяної йому майнової шкоди (збитків) винними діями КП «Житлобудінвест-УБК», причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема, статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Як вбачається з положень пункту 1.1 статті 1 договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості.
особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник.

Суд ухвалив рішення, яким розірвав договір купівлі-продажу майнових прав від 03 вересня 2021 року через істотні порушення умов договору, це стало підставою для захисту прав позивача як споживача послуг та задоволення пов`язаних позовних вимог про повернення споживачу коштів.

Оскільки у справі встановлено порушення прав позивача як споживача послуг діями відповідача, з огляду на характер порушеного права, встановлені судами обставини і зміст позовних вимог позивача, слід дійти висновку, що позивач має право на компенсацію моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суди послалися на те, що позивач не довів протиправність дій відповідача, як одну з умов для відшкодування шкоди.
Проте суди не звернули уваги на те, що у справах про компенсацію моральної шкоди протиправність дій відповідача презюмується і саме відповідач повинен це спростувати.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), та у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 522/8849/19 (провадження № 61-2132св23).

Ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості, заперечення на цю вимогу відповідача, суд касаційної інстанції дійшов висновок про наявність підстав для стягнення на користь позивача 3 000,00 грн компенсації моральної шкоди. 

Натомість суди попередніх інстанцій, повністю установивши фактичні обставини справи, неправильно застосували норми матеріального права, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, частково знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині стягнення відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови. В іншій частині оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Афадєєва Віталія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень).

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк