ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Ступак О. В., Короля В. В., Пількова К. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.

у справі № 450/2430/24 
(провадження № 14-62цс26)

1. Велика Палата Верховного Суду 15 липня 2026 року повернула колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду справу  № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу та зустрічним позовом   ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області  від 01 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року.
2. Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюємо окрему думку з таких міркувань.
Історія справи
3. У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу на квартиру АДРЕСА_1 .
4. У липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2023 року, укладеного між   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1233.
5. Пустомитівський районний суд Львівської області ухвалою від 04 листопада 2024 року прийняв до розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири. Первісний позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу - залишив без розгляду.
6. У грудні 2024 року ОСОБА_3 подав до Пустомитівського районного суду Львівської області заяву про передачу справи за підсудністю до господарського суду.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
7. Пустомитівський районний суд Львівської області ухвалою від 01 січня 2025 року задовольнив заяву відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , справу передав до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 .
8. Суд першої інстанції взяв до уваги те, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі № 918/1061/24 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_3 (відповідач у цивільній справі).
Оскільки провадження у цивільній справі відкрито 23 травня 2024 року, тобто до відкриття провадження у справі № 918/1061/24 про банкрутство, то відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) матеріали цивільної справи повинні бути направлені до Господарського суду Рівненської області як суду першої інстанції для розгляду в межах справи про неплатоспроможність боржника.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
9. Львівський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2025 року задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року змінив.
Виключив з мотивувальної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року посилання на статтю 31 ЦПК України.
Виклав абзац другий резолютивної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року в такій редакції:
«Цивільну справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю?продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , направити до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 ». 
В іншій частині оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.
10. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для передачі справи до Господарського суду Рівненської області. 
11. Водночас колегія суддів звернула увагу, що стаття 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, тому виснувала про виключення з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції посилання на статтю 31 ЦПК України як норму закону, якою керувався суд.
12. Направляючи цивільну справу до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2024 року первісну позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.
13. Тому суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент постановлення ухвали суду першої інстанції в межах розгляду цієї справи перебували лише позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
14. Оскільки зустрічний позов ОСОБА_3 відповідає ознакам майнового спору, то колегія суддів зробила висновок, що такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
15. Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначила про необхідність відступу від правового висновку, викладеного в ухвалах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2022 року у справі № 2а-8228/12/1370, від 18 грудня 2024 року у справі № 826/1579/18, про те, що ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 6 частини першої статті 294 Кодексу адміністративного судочинства України, далі - КАС України) відповідно до частини другої статті 328 цього кодексу не підлягає касаційному оскарженню.
16. Колегія суддів зазначила, що пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та статтею 7 КУзПБ встановлено виключну юрисдикцію господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо розгляду всіх майнових спорів за участю боржника, включно зі спорами про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.
17. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу (21 жовтня 2019 року) подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
18. Тому колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала, що системний аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні під час розгляду справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
19. Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
20. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц підтвердила, що подібні спори належать до господарської юрисдикції. Водночас Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками про закриття провадження у справі, оскільки такі дії перешкоджають позивачу в доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі. Тому суди повинні передавати такі справи до господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, а не закривати провадження. 
21. Разом з тим в ухвалах від 19 травня 2025 року у справах № 450/2288/24 та № 450/2296/24 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відмовив у відкритті касаційного провадження щодо оскарження ухвал про передачу справи до господарського суду виходячи з того, що пунктом 9 частини першої статті 353 та частиною першою статті 389 ЦПК України касаційне оскарження таких ухвал не передбачено. Аналогічна позиція застосована в ухвалах від 06 серпня 2025 року у справі № 450/3082/24 та від 17 жовтня 2025 року у справі № 450/2435/24.
22. У зв`язку з необхідністю відступу від цього висновку колегія суддів передала справу № 450/2430/24 на розгляд об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка повернула справу, встановивши, що спірне питання вже вирішувалося Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду (ухвали від 02 травня 2022 року у справі № 2а-8228/12/1370 та від 18 грудня 2024 року у справі № 826/1579/18), а тому розгляд питання про відступлення від цього висновку належить до виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду.
23. У статті 389 ЦПК України передбачене право касаційного оскарження. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
24. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України (яка відсутня в переліку пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду. Аналогічні положення закріплені у статтях 328, 294 КАС України.
25. У статті 31 ЦПК України, яка має назву «Передача справи з одного суду до іншого», в частині першій визначено випадки, коли суд передає справу на розгляд іншому суду у межах цивільної юрисдикції.
26. Стаття 29 КАС України має назву «Передача адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого», у якій закріплено випадки, коли суд передає адміністративну справу на розгляд іншому адміністративному суду.
27. В оскаржуваній постанові від 15 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд вказав, що стаття 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, тому виключив з мотивувальної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року посилання на статтю 31 ЦПК України як норму закону, якою керувався суд, постановляючи оскаржувану ухвалу.
28. Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала такі висновки апеляційного суду обґрунтованими, оскільки питання, яке постало перед Верховним Судом у цій справі, - це перевірка предметної юрисдикції справи - цивільної або господарської, що виключає застосування в такому випадку норми частини першої статті 31 ЦПК України, яка регулює питання передачі справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, а отже, виключає і застосування в такому випадку пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України.
29. Тому колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просила відступити від правового висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 6 частини першої статті 294 КАС України) відповідно до частини другої статті 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню.
Позиція Великої Палати Верховного Суду
30. Велика Палата Верховного Суду, повертаючи цю справу колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, виходила з того, що зміст висновку, від якого просить відступити колегія суддів, полягає в тому, що ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 6 частини першої статті 294 КАС України) не включена до переліку, наведеного в частині другій статті 328 КАС України, а тому не підлягає касаційному оскарженню.
Водночас Велика Палата Верховного Суду вважала, що питання про перелік ухвал суду першої інстанції, які після їх перегляду в апеляційному порядку є предметом касаційного оскарження, вже було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду. 
Дійсно, у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо застосування пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України (частини другої статті 328 КАС України, пункту 2 частини першої статті 287 ГПК України), за яким ухвали суду першої інстанції, перелік яких визначено цими нормами, після їх перегляду в апеляційному порядку є предметом касаційного оскарження незалежно від результату такого перегляду судом апеляційної інстанції. Цей висновок ґрунтувався на тому, що такі ухвали за своєю суттю завжди стосуються забезпечення доступу до правосуддя та реалізації права на ефективний захист належним і справедливим судом, у зв`язку із чим законодавець передбачив можливість перегляду цього питання найвищим судом у системі судоустрою України. 
У тій справі Велика Палата Верховного Суду наголосила, що можливість касаційного оскарження таких ухвал пов`язана винятково з фактом їх перегляду в апеляційному порядку, тоді як перелік самих ухвал визначений безпосередньо законодавцем, а суд не може перебрати на себе функції законодавця і встановити обмеження в доступі до касаційного перегляду, яких Верховна Рада України не встановила процесуальними кодексами.
Відступаючи від висновку об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 19 березня 2025 року у справі № 380/970/24, Велика Палата Верховного Суду не поставила під сумнів критерій, за яким законодавець визначив коло ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом касаційного оскарження. Відступ стосувався винятково висновку про те, що можливість касаційного оскарження ухвали, включеної до відповідного переліку, залежить від результату її перегляду судом апеляційної інстанції.
Зазначений висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду одночасно щодо трьох процесуальних кодексів, оскільки з огляду на подібність норм, які регулюють питання оскарження судових рішень у цивільному, господарському та адміністративному видах судочинства, він є універсальним у питанні застосування відповідних норм процесуального права.
Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду (пункт 9 частини першої статті 353 ЦПК України; пункт 6 частини першої статті 294 КАС України) до переліку, наведеного у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України (частині другій статті 328 КАС України), законодавцем не включена. Оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, вона не унеможливлює розгляд справи, а визначає суд, який має цю справу розглянути.
31. Тому Велика Палата Верховного Суду, повертаючи цю справу відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зробила висновок, що викладена в ухвалах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2022 року у справі № 2а-8228/12/1370 та від 18 грудня 2024 року у справі № 826/1579/18 правова позиція ґрунтується на тому самому підході до тлумачення частини другої статті 328 КАС України (пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України), який Велика Палата Верховного Суду підтвердила у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24, а саме що коло ухвал суду першої інстанції, які є предметом касаційного оскарження, визначається винятково переліком, установленим законодавцем, і не може бути розширене чи звужене судом.
32. За таких обставин відступ від висновку колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеного в наведених ухвалах, тісно пов`язаний із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24, і фактично зумовлював би потребу переглянути також і цей висновок, але колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не порушувала таке питання.
33. Повертаючи справу, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має необхідні орієнтири для самостійного вирішення питання про наявність підстав для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень. Зокрема, колегія суддів послалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц та на сталу практику Верховного Суду (постанови від 19 березня 2025 року у справі № 589/4628/23, від 27 березня 2025 року у справі № 554/9193/19, від 14 квітня 2025 року у справі № 756/5818/23, від 29 січня 2026 року у справі № 359/974/24), у яких питання передачі справи до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), переглядалося в касаційному порядку.
34. Також Велика Палата Верховного Суду зауважила про те, що наведена колегією суддів розбіжність стосується насамперед практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки згаданим постановам протиставляються ухвали цього ж суду. Єдність практики в межах одного касаційного суду може бути забезпечена у спосіб, передбачений частинами першою, другою статті 403 ЦПК України.
Мотиви окремої думки
35. Не погоджуємося як з процесуальним результатом: про повернення цієї справи колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, так і з мотивами такого повернення, оскільки вважаємо, що були наявні підстави для прийняття цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду з огляду на таке.
36. Вважаємо нерелевантним посилання на висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24, а отже і необґрунтованим мотивування, наведене у пунктах 72, 73 ухвали про повернення, що висновок колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, для відступу від якого передано справу, тісно пов`язаний із висновком Великої Палати Верховного Суду і фактично зумовлював би потребу переглянути також і цей висновок, водночас колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду питання про відступ від висновку Великої Палати Верховного Суду не порушувала. 
37. Прирівнення процесуальної ситуації у справі, яка передавалась на розгляд Великої Палати (№ 450/2430/24), до справи, яка розглянута Великою Палатою (№ 367/252/24), на нашу думку, є невиправданим.
38. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, обґрунтовував необхідність формулювання висновку про те, що ухвали про передачу цивільної (адміністративної) справи на розгляд до господарського суду відповідно до частини третьої статті 7 КУзПБ є такими, що підлягають касаційному оскарженню, а тому наявні підстави для відступу від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
39. Не вдаючись до того, яким міг бути висновок Великої Палати Верховного Суду за результатами вирішення такого процесуального питання, оскільки на стадії прийняття-повернення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду це не вирішується, автори окремої думки вважають за необхідне звернути увагу на таке.
40. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
41. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
42. Визначення юрисдикції здійснює суд у кожній справі ex officio. 
43. Потрібно нагадати, що 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким означені процесуальні кодекси викладено в новій редакції.
44. Після набрання чинності новими процесуальними кодексами 21 жовтня 2019 року діє КУзПБ. 
45. У частині третій статті 7 КУзПБ визначено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
46. Отже, КУзПБ визначив процедуру передачі судами інших юрисдикцій матеріалів справ до господарського суду, у проваджені якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність).
47. При постановленні ухвали відповідно до частини третьої статті 7 КУзПБ судом фактично вирішується питання юрисдикції спору. 
48. Проте, ЦПК України та КАС України не містять вказівки на такий вид ухвал, якими матеріали цивільної чи адміністративної справ, в яких стороною є боржник, передаються саме до суду господарської юрисдикції, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) цього боржника. 
49. Відповідно, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду обґрунтовано вказувала на те, що в такому випадку норма частини першої статті 31 ЦПК України (аналогічної їй статті 31 КАС України), яка регулює питання передачі справи з одного суду до іншого в межах однієї юрисдикції, виключає і застосування в такому випадку пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України (пункт 6 частини першої статті 294 КАС України). 
50. Питання, яке постало перед Верховним Судом у цій справі, - це можливість перевірки предметної юрисдикції справи судом касаційної інстанції при направленні справи в порядку частини третьої статті 7 КУзПБ.
51. За загальним правилом питання перевірки юрисдикції підвідомче суду касаційної інстанції, оскільки до суду касаційної інстанції оскаржуються ухвали, на приклад, визначені у пунктах 7, 15, частини першої статті 353 ЦПК України (аналогічно - пункти 4, 13 статті 294 КАС України). 
52. Отже, на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передано процесуальне питання, яке ще не вирішувалось Великою Палатою.
53. Верховний Суд повинен забезпечувати єдність судової практики, щоб виправляти непослідовності та в такий спосіб підтримувати суспільну довіру до судової системи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Альбу та інші проти Румунії» (Albu and others v. Romania), заява № 34796/09).
54. З наведених мотивів вважаємо, що ухвала колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 червня 2026 року про передачу цієї справи містила достатнє обґрунтування для прийняття справи № 450/2430/24 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Судді: О. В. Ступак
В. В. Король 
К. М. Пільков 
І. В. Ткач 
В. Ю. Уркевич