ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/987/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач)суддів: Демчини Т.Ю., Кучеренко О.І.
за участі:
секретаря судового засідання - Кахикало А.С.
прокурора (апелянт) – Деркач І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 (суддя Ніколенко М.О.) у справі № 904/987/26
за позовом: Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради (площа Молодіжна, 1, місто Кривий Ріг, 50101; ідентифікаційний код юридичної особи 33874388)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР» (площа 95-й квартал, будинок 10, місто Кривий Ріг, 50027; ідентифікаційний код юридичної особи 33759017)
про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн, інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн, 3% річних у розмірі 38 477,38 грн
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР» про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн, інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн, 3% річних у розмірі 38 477,38 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Фарес-КР» як замовник будівництва житлового будинку, розташованого по вулиці Степана Бандери, 27 у Металургійному районі міста Кривого Рогу, не виконало встановленого законом обов`язку щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, чим безпідставно зберегло грошові кошти, що належать територіальній громаді міста Кривого Рогу.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 затверджено мирову угоду, укладену 05.05.2026 між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР», закрито провадження у справі № 904/987/26 за позовом Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР» про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн, інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн, 3% річних у розмірі 38 477,38 грн, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/987/26.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що подана сторонами мирова угода відповідає вимогам статті 192 Господарського процесуального кодексу України, укладена уповноваженими представниками сторін, стосується виключно їхніх прав та обов`язків щодо предмета спору, не суперечить вимогам чинного законодавства, не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів інших осіб та є виконуваною. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених частиною п`ятою статті 192 Господарського процесуального кодексу України підстав для відмови у затвердженні мирової угоди, у зв`язку з чим затвердив мирову угоду, закрив провадження у справі, одночасно скасувавши вжиті заходи забезпечення позову.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Дніпропетровська обласна прокуратура, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 у справі № 904/987/26 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також стягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Скаржник вважає, що оскаржувана ухвала ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме п. 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX, ст. 625 ЦК України, та норм процесуального права — ч. 5 ст. 55, чч. 1, 5 ст. 192 ГПК України, що відповідно до ст. 277 ГПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо порушення норм матеріального права прокурор зазначає, що у заяві про затвердження мирової угоди сторони стверджують, що на дату набрання чинності Законом № 132-IX ще діяло рішення Криворізької міської ради від 26.09.2012 № 1381 в редакції рішення № 3194 від 28.11.2018, яким було встановлено розмір відрахувань забудовників на рівні 1% від загальної кошторисної вартості об`єкта будівництва, що складає 371 417,94 грн. Проте, на переконання скаржника, положення Закону № 132-IX, якими врегульовано порядок, строки та розміри сплати пайової участі, набрали чинності саме 01.01.2020, а не 17.10.2019, як вважають сторони мирової угоди. Відповідно до п. 1 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, пп. 10-13 розділу I цього Закону набирають чинності з 01.01.2020, і саме пп. 3 п. 13 розділу I виключено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Рішення ж Криворізької міської ради від 26.09.2012 № 1381 в редакції рішення № 3194 від 28.11.2018 на 01.01.2020 вже втратило чинність на підставі рішення від 24.12.2019 № 4382. Таким чином, станом на 01.01.2020 чинне рішення органу місцевого самоврядування про розмір сплати пайової участі було відсутнє, а іншого рішення Криворізькою міською радою не приймалося.
Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 911/65/24, в якій підтверджено, що днем набрання чинності Законом № 132-IX в частині врегулювання сплати пайової участі є саме 01.01.2020, та на постанови Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 911/1654/24, від 21.01.2026 у справі № 910/11066/24, від 28.04.2026 у справі № 916/1844/25, в яких Верховний Суд послідовно дотримується аналогічної позиції. Враховуючи викладене, розрахунки сторін мирової угоди, здійснені на підставі рішення міської ради, яке втратило чинність станом на 01.01.2020, не могли бути застосованими, а розмір пайової участі мав бути розрахований безпосередньо на підставі абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX — 2% вартості будівництва об`єкта, що становить 1 015 774,27 грн.
Прокурор також зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України, є самостійними компенсаційними виплатами, які мають компенсаційний характер та не підлягають зменшенню, посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Ігнорування сторонами мирової угоди необхідності сплати інфляційних втрат та 3% річних покладає додатковий тягар на територіальну громаду міста Кривого Рогу та суперечить її інтересам.
Щодо порушення норм процесуального права скаржник зазначає, що мирова угода укладена та затверджена судом у справі за позовом прокурора в інтересах держави. Підставою представництва інтересів держави прокурором у цій справі є неналежне здійснення повноважень Криворізькою міською радою, яка протягом тривалого часу не вживала заходів для поновлення інтересів територіальної громади щодо недоотримання бюджетом коштів пайової участі. Відповідно до ч. 5 ст. 55 ГПК України відмова уповноваженого органу від поданого прокурором позову не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті. Укладання мирової угоди, умови якої суперечать вимогам законодавства та не відповідають порушеним інтересам держави, є способом ухилення замовника будівництва від сплати передбаченого законом розміру пайового внеску та фактично свідчить про часткову відмову уповноваженого органу від позовних вимог.
Скаржник наголошує, що умови мирової угоди не містять жодних поступок зі сторони відповідача — ТОВ «Фарес-КР», натомість усі поступки здійснені зі сторони Криворізької міської ради: трикратне зменшення розміру пайової участі на підставі рішення міської ради, яке втратило чинність; ігнорування необхідності сплати інфляційних втрат та 3% річних; надання розстрочки платежів, хоча статутний капітал ТОВ «Фарес-КР» становить 56,7 млн грн, а бюджет територіальної громади має суттєвий дефіцит. Зазначені «поступки» міської ради очевидно порушують права та законні інтереси територіальної громади міста Кривого Рогу на отримання коштів пайової участі у належному розмірі та строки, що відповідно до ч. 5 ст. 192 ГПК України є підставою для відмови у затвердженні мирової угоди. Затвердження судом такої мирової угоди легітимізує протиправну поведінку відповідача та надає йому не обумовлені законом переваги.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
У письмових поясненнях Криворізька міська рада просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 у справі № 904/987/26 — без змін.
На обґрунтування своєї позиції міська рада зазначає, що з 01.01.2020 набрало чинності рішення Криворізької міської ради № 4382 від 24.12.2019, яким визнано таким, що втратило чинність, рішення міської ради від 26.09.2012 № 1381 про затвердження Порядку залучення забудовників до пайової участі. Дозвіл на виконання будівельних робіт ТОВ «Фарес-КР» отримало 20.11.2020, тобто після втрати чинності відповідним порядком, у зв`язку з чим, на думку міської ради, умисного ухилення відповідача від сплати пайової участі не відбулося.
Також міська рада посилається на положення Закону України № 132-IX, яким з 01.01.2020 виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та зазначає, що з цієї дати у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь.
Водночас міська рада вказує, що на дату набрання чинності Законом № 132-IX діяло рішення Криворізької міської ради № 3194 від 28.11.2018, яким було встановлено розмір пайової участі на рівні 1 % від загальної кошторисної вартості об`єкта будівництва. Виходячи з цього, розмір пайової участі, на думку міської ради, становить 371 417,94 грн.
Крім того, міська рада зазначає, що як позивач у справі мала процесуальне право на врегулювання спору мирним шляхом, а укладена мирова угода відповідає вимогам статті 192 ГПК України, є виконуваною, не суперечить закону, не порушує прав та інтересів третіх осіб і підписана повноважними представниками сторін.
Окремо міська рада вказує, що обмеження, передбачені статтею 55 ГПК України щодо укладення мирової угоди, стосуються прокурора, а не позивача у справі, тому посилання прокурора на зазначену норму є безпідставним.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР» не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Демчини Т.Ю., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.06.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/987/26.
05.06.2026 матеріали справи № 904/987/26 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 у справі № 904/987/26. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 30.06.2026 об 11.00 годині.
29.06.2026 Криворізькою міською радою було подано письмові пояснення, в яких Криворізька міська рада просить розгляд справи провести без участі її представника, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Прокурор в судовому засіданні підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, відомостей про причини неявки до суду не надав, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Відповідно до положень ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи належне повідомлення учасників провадження про дату, час і місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для розгляду оскаржуваного рішення та з огляду на те, що явка повноважених представників в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія апеляційного суду дійшла висновку про можливість розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 30.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.05.2026 позивач та відповідач звернулися до Господарського суду Дніпропетровської області із спільною заявою про затвердження мирової угоди.
Мирова угода підписана від імені позивача представником Криворізької міської ради М.В. Кудіним, від імені відповідача – директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР» Л.С. Зімою, які відповідно до положень статті 56 Господарського процесуального кодексу України були належним чином уповноважені на її укладення.
Разом з тим прокурор подав до суду письмові заперечення проти затвердження мирової угоди, посилаючись на те, що її умови суперечать вимогам матеріального та процесуального законодавства, порушують права та інтереси територіальної громади міста Кривого Рогу, а тому відсутні підстави для її затвердження.
На обґрунтування своєї позиції прокурор зазначав, що мирова угода не передбачає взаємних поступок сторін, оскільки, на його думку, усі поступки здійснені виключно Криворізькою міською радою, а саме: погоджено зменшення розміру пайової участі на підставі рішення міської ради, яке втратило чинність після набрання чинності Законом № 132-IX; не передбачено сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних; надано розстрочку виконання грошового зобов`язання, незважаючи на значний розмір статутного капіталу відповідача та наявність, на думку прокурора, дефіциту бюджету територіальної громади. На підтвердження останнього прокурор послався на рішення Криворізької міської ради від 29.04.2026 № 4474 «Про внесення змін до рішення міської ради від 28.11.2025 № 4102 «Про бюджет Криворізької міської територіальної громади на 2026 рік»«, відповідно до якого доходи бюджету затверджено у сумі 11 709 463 623,00 грн, а видатки – у сумі 13 093 769 901,87 грн.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026, якою затверджено мирову угоду, укладену 05.05.2026 між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фарес-КР», закрито провадження у справі № 904/987/26 та скасовано заходи забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильність наданої їм юридичної оцінки, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали про затвердження мирової угоди з огляду на наступне.
Щодо звернення прокурора.
Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Згідно з абз. 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У даній справі міська рада повідомлялася про виявлені порушення інтересів держави, мала достатньо часу для їх усунення та самостійного вжиття заходів для поновлення інтересів територіальної громади, однак не вживала заходів для їх поновлення (введення об`єкта в експлуатацію 20.11.2024, лист прокурора про виявлені порушення від 02.01.2026, лист про звернення до суду з позовом від 20.02.2026). 
У листі від 12.01.2026 Криворізька міська рада повідомила про відсутність, на її думку, порушень у несплаті пайової участі ТОВ «Фарес-КР». 
Враховуючи викладене, підставою представництва захисту інтересів держави у цій справі прокурором вказано неналежне здійснення повноважень органом, який має захищати інтереси держави- Криворізькою міською радою.
Сам факт не звернення до суду Криворізької міської ради з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Криворізької міської ради та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
На виконання вказаних вимог окружною прокуратурою повідомлено позивача – Криворізьку міську раду, зокрема, про прийняте рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову листом від 20.02.2026 (вх. №1694/12 від 23.02.2026).
З вищенаведеного слідує, що Криворізька міська рада не мала наміру звертатись до суду для подання відповідного позову та не вжила заходів для усунення порушення інтересів держави, зокрема, самостійно не звернулась до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності та достатньою підставою для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах держави.
Аналогічний правовий висновок зазначено Великою Палатою Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 та Верховного Суду від 20.07.2023 у справі № 917/160/22 на які покликався апеляційній скарзі прокурор.
Разом з тим, доказів вжиття заходів іншими особами суду не представлено.
З наведеного слідує, що при вирішенні даного спору наявний як державний, так і суспільний інтерес, а тому прокурор правомірно звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради.
Щодо законності затвердження судом першої інстанції мирової угоди колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
Згідно зі ст.193 ГПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про її затвердження може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
У постанові від 09.08.2023 у справі № 914/1789/19 Верховний Суд, аналізуючи наведені положення процесуального законодавства, дійшов висновку, що мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони припиняють наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі на стадії виконання судового рішення.
Частиною 5 статті 192 ГПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Тобто, повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.
Відтак, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, є правом сторони, яке, в свою чергу згідно процесуального Закону неможливо реалізувати якщо такі дії суперечать законодавству або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.
Таким чином, суд має дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону; перевірити чи не порушує мирова угода права чи охоронювані законом інтереси інших осіб; чи не є її умови невиконуваними; а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють (подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 911/918/15, від 24.01.2020 у справі № 911/5310/14).
Згідно з положеннями ст. 142 Конституції України державною гарантією місцевого самоврядування є участь держави у формуванні доходної частини його бюджетів та компенсація у необхідних випадках витрат місцевого самоврядування. Держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб (стаття 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України (стаття 63 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету. Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту (а також інфляційні втрати та 3% річних, які підлягають нарахуванню внаслідок їх несвоєчасної сплати), належать до джерел формування місцевого бюджету, вказані доходи є матеріальною основою місцевого самоврядування, стягнення становить інтерес територіальної громади, яка має законне право на їх отримання. 
В спірних правовідносинах щодо стягнення коштів пайової участі Криворізька міська рада виступає як сторона позадоговірного зобов`язання щодо стягнення з замовника будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі та орган місцевого самоврядування, до бюджету якого мають перераховуватися відповідні бюджетні кошти. 
Отже, розпоряджаючись вимогами щодо стягнення коштів, які підлягають зарахуванню до місцевого бюджету, орган місцевого самоврядування повинен діяти виключно в інтересах територіальної громади, а укладення мирової угоди не може призводити до необґрунтованого зменшення чи втрати відповідних бюджетних надходжень
Крім того, колегія суддів враховує, що умовами мирової угоди сторони погодили розмір пайової участі, визначений виходячи з 1 % кошторисної вартості будівництва без ПДВ. тоді як кошторисна вартість включає суму ПДВ та її розмір відображений в долучених до матеріалів справи документів. Водночас прокурором позовні вимоги обґрунтовано положеннями абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №132-IX, відповідно до яких для житлових будинків розмір пайової участі визначається у розмірі 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України. Отже, укладаючи мирову угоду, сторони фактично погодили інший порядок визначення розміру пайової участі, ніж той, який є предметом спору у цій справі. За таких обставин затвердження мирової угоди без перевірки правильності визначення розміру пайової участі є передчасним та не відповідає вимогам частини п`ятої статті 192 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №922/4544/16, від 26.04.2018 у справі №910/11857/17, від 16.10.2018 у справі №910/19094/17, від 06.11.2018 у справі №910/9947/15, від 29.01.2019 у справі №910/11249/17, від 19.02.2019 у справі №910/7086/17, від 10.09.2019 у справі №920/792/18.
Нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №920/505/22.
Стаття 625 Цивільного кодексу України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього кодексу, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Відповідно до ст. ст. 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Як убачається зі змісту мирової угоди, сторони погодили припинення спору лише шляхом сплати відповідачем розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, водночас фактично відмовившись від стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, заявлених прокурором як складових грошового зобов`язання. Тобто укладення мирової угоди не призвело до вирішення спору по суті заявлених вимог.
Таким чином, умови мирової угоди фактично позбавляють територіальну громаду компенсації втрат від знецінення грошових коштів та плати за користування ними боржником, що суперечить положенням статті 625 ЦК України, не забезпечує належного захисту майнових інтересів територіальної громади та свідчить про невідповідність мирової угоди вимогам частини п`ятої статті 192 ГПК України.
Інші доводи апеляційної скарги прокурора стосуються правильності застосування норм матеріального права при вирішенні спору по суті, зокрема щодо визначення розміру пайової участі, порядку її обчислення та обґрунтованості заявлених позовних вимог. 
Водночас предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області про затвердження мирової угоди та закриття провадження по справі. За таких обставин суд апеляційної інстанції перевіряє виключно законність її затвердження, зокрема на предмет відповідності умов мирової угоди вимогам статті 192 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак доводи апеляційної скарги, які стосуються правильності визначення розміру пайової участі, порядку її обчислення та інших обставин, що мають значення для вирішення спору по суті, виходять за межі предмета апеляційного перегляду цієї ухвали, а тому не впливають на висновки суду щодо законності її постановлення.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора знайшли своє підтвердження в частині незаконності затвердження мирової угоди. Отже, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, а справа – передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Положеннями ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому оскаржувана підлягає скасуванню на підставі ст. 277, п. 4 ч. 1 статті 280 Господарського процесуального кодексу України. 
Оскільки судом апеляційної інстанції скасована ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, керуючись правами, наданими ч. 3 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, справа підлягає передачі на розгляд суду першої інстанції.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. 
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 у справі № 904/987/26– задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2026 у справі № 904/987/26 про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі – скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 07.07.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя О.І. Кучеренко