| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/14568/23 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Коротких А.Ю.,
суддів Аліменка В.О.,
Безименної Н.В.,
при секретарі Ковальчук І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Національний заповідник "Києво-Печерська Лавра" та Національний музей народної архітектури та побуту України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту, -
В С Т А Н О В И В :
Громадська організація "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просила суд:
- визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.04.2023 року №359 "Про визнання такими, що втратили чинність пунктів 3 і 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 березня 1996 р. №351 і пункту 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 вересня 1998 року №784".
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Громадська організація "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
28 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника Міністерства культури та стратегічних комунікацій України надійшов відзив, в якому останній просить залишити без задоволення Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2023 року Урядом прийнято постанову № 359, якою визнано такими, що втратили чинність пункти 3 і 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 березня 1996 року № 351 «Про передачу культової будівлі (кірхи) у користування німецькій євангелічно-лютеранській релігійній громаді м. Києва» (ЗП України, 1996 року, № 9, ст. 269); пункт 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 вересня 1998 року № 784.
Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними, а свої права - порушеними, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 113 Конституції України, зокрема, встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Пунктом 5 статті 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.
Частиною 1 статті 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Вказані норми також кореспондуються із нормами Закону України «Про Кабінет Міністрів України».
Відповідно до абзацу 4 пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.
Закон України «Про управління об`єктами державної власності» відповідно до Конституції України визначено правові основи управління об`єктами державної власності.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», зокрема, визначено, що об`єктами управління державної власності є майно, яке передане казенним підприємствам, державним некомерційним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об`єднанням.
Частиною 1 статті 5 такого Закону визначено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом.
Відтак, до компетенції Уряду належать повноваження щодо вирішення питань, пов`язаних із управлінням об`єктами державної власності та визначення суб`єктів (органів державної влади, підприємств, установ, організацій), які такими об`єктами державної власності будуть управляти.
Як вбачається з матеріалів справи, у межах спірних правовідносин постановою Кабінету Міністрів від 27.03.1996 року № 351 «Про передачу культової будівлі (кірхи) у користування німецькій євангелічно-лютеранській релігійній громаді м. Києва» (далі - Постанова № 351), зокрема пунктами 3, 4 вказаної Постанови, позивачу передано у безоплатне користування корпус 19 музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник», для розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.
Станом на момент прийняття Урядом оскаржуваної постанови, розташований за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, Корпус готельний (корпус № 19) є пам`яткою архітектури місцевого значення (наказ Мінкультури від 21.12.2012 року № 1566), перебуває у державній власності та знаходиться на балансі Національного заповідника «Києво-Печерська лавра», відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 року № 1897-р «Про передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність» та рішення Київської міської ради від 15.06.2010 року № 1286/4724 «Про надання згоди та безоплатну передачу Національного Києво- Печерського історико-культурного заповідника до державної власності».
Відповідно до наказу Міністерства культури України від 01.10.2012 року № 1079 затверджено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність з віднесенням до сфери управління Міністерства культури України.
Таким чином, спірні правовідносини стосуються питання безоплатного користування майном, яке перебуває у державній власності.
В свою чергу, правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна та майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, врегульовано положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який прийнято 03.10.2019 року за № 157-ІХ, норми якого уведенні в дію з 01.02.2020 року (далі - Закон про оренду).
Частиною 2 статті 9 Закону про оренду визначено, що забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.
Таким чином, механізм користування позивачем майном (корпус 19 музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник») є таким, що суперечить положенням чинного законодавства.
Жодних інших законодавчих актів, які б надавали на даний час правові підстави позивачу для користування вказаним вище майном, в чинному законодавчому полі не передбачено.
Пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону про оренду зобов`язує Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття та приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
Водночас, як вбачається з пояснювальної записки до проекту оскаржуваної постанови, вказаний проект розроблено Міністерством культури та інформаційної політики (далі - МКІП) на виконання протоколу № 13 засідання Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 року, яким було доручено МКІП разом із Мінекономіки, Мінюстом, Мінфіном, Мінцифри і Фондом державного майна опрацювати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджені пропозиції щодо врегулювання питання про використання ГО «УТОПІК» корпусу № 19 музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник».
Оскаржуваною постаново, зокрема, визнаються такими, що втратили чинність пункти 3, 4 Постанови № 351.
Таким чином, Уряд, приймаючи оскаржувану постанову, діяв з метою приведення у відповідність своїх нормативно-правових актів до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а відтак законно і обґрунтовано.
Неврегулювання спірних правовідносин, шляхом прийняття Постанови № 359, продовжувало породжувати правову колізію, за якою позивач міг користуватись майном у спосіб, який заборонений чинним законодавством.
Колегія суддів першої інстанції вірно звертає увагу на те, що як пунктом 3 Постанови № 351, так і за умовами Охоронного договору № 6, долученого до матеріалів справи позивачем, приміщення Корпусу № 19 музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник» було передано позивачу в користування не для розміщення колективу ГО «УТОПІК» чи власних експонатів позивача, а саме для розміщення фондів Державного музею народної архітектури та побуту України.
Відповідно до розпорядження Уряду від 05.07.2004 року № 417-р управління Державним музеєм народної архітектури та побуту України передано від Позивача до Національної академії наук України.
Крім того, відповідно до Указу Президента України від 21.07.2008 року № 644/2008 в подальшому Державному музею народної архітектури та побуту України присвоєно статус «національного».
А розпорядженням Уряду від 10.08.2011 року № 787 управління цілісним майновим комплексом Національного музею народної архітектури та побуту передано до сфери управління Міністерства культури.
Таким чином, ГО «УТОПІК» не є органом управління об`єкта державної власності - Національного музею народної архітектури та побуту.
Відтак, питання щодо управління об`єктом державної власності - цілісним майновим комплексом Національного музею народної архітектури та побуту, вирішуються МКІП, а не позивачем.
Разом з тим, на даний час Національний музей народної архітектури та побуту, розміщується в с. Пирогів у Голосіївському районі міста Києва.
Більше того, беручи до уваги Указ Президента України від 25.06.2007 року № 553/2007 «Про невідкладні заходи щодо розвитку Державного музею народної архітектури та побуту України», розпорядження Уряду від 23.12.2009 року № 1600-р «Про затвердження плану заходів із забезпечення повноцінного функціонування і розвитку Національного музею народної архітектури та побуту України» та рішення Київської міської ради від 17.07.2008 року № 48/48 «Про оформлення права користування земельною ділянкою державній установі «музей народної архітектури та побуту України Національної академії наук України» для експлуатації та обслуговування експонатів, будівель і споруд музею в с. Пирогів у Голосіївському районі міста Києва» колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що питання стосовно вирішення місця розміщення фондів Національного музею народної архітектури та побуту України» належать до компетенції уповноважених органів державної влади, а не позивача.
Відповідно до пункту 1 Постанови № 351 прийнято пропозицію Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, Київською міською державною адміністрацією, про безоплатну передачу в загальнодержавну власність культової будівлі (кірхи) по вул. Лютеранській, 22 у м. Києві, що належить цьому товариству.
Крім того, пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.09.1998 року № 784-р «Про передачу культової будівлі (кірхи) у м. Києві у безоплатне користування німецькій євангелічно-лютеранській релігійній громаді», визначено, прийняти пропозицію Держкомрелігій, підтриману Українським товариством охорони пам`яток історії та культури і погоджену з Мінекономіки, Фондом державного майна та Київською міськдержадміністрацією, про передачу культової будівлі (кірхи) по вул. Лютеранській, 22 у м. Києві до сфери управління Київської міськдержадміністрації з подальшою передачею зазначеної будівлі у безоплатне користування німецькій євангелічно-лютеранській релігійній громаді м. Києва на умовах охоронного договору.
З приводу вказаного колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок прийняття оскаржуваної постанови, такі положення залишаються чинними.
Більше того, відповідно до частин 1, 2 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим
Відтак, відсутні підстави вважати наявність правової невизначеності, що стосується питання передачі культової будівлі (кірхи) по вул. Лютеранській, 22 у м. Києві у безоплатне користування німецькій євангелічно-лютеранській релігійній громаді м. Києва на умовах охоронного договору.
В обґрунтування незаконності оскаржуваної постанови Уряду позивач посилається на необхідність врахування судом висновків, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 22.03.2016 року у справі № 910/24070/15, якою залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволені позову Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника до ГО «УТОПІК», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонд державного майна України, Міністерство культури України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Національний музей народної архітектури та побуту України про:
- визнання недійсним охоронного договору № 6, укладеного між Національним Києво- Печерським історико-культурним заповідником та Українським товариством охорони пам`яток історії та культури 01.07.1996 року,
- зобов`язання Українського товариства охорони пам`яток історії та культури вчинити дії щодо передачі пам`ятки архітектури «Готельний корпус», корпус № 19 Національному Києво-Печерському історико- культурному заповіднику загальною площею 2785,15 кв.м
- зобов`язання Національного музею народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди на використання частини приміщення «Готельного корпусу», корпус № 19, загальною площею 1275,8 кв.м для зберігання своїх фондів.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, жодних висновків Верховного Суду стосовно застосування норм матеріального права, які застосовуються у спірних правовідносинах, позивачем не наведено.
Крім того, частинами 4, 5, 7 статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Як вбачається з аналізу рішень у зазначеній вище судовій справі, предметом дослідження у ній були правовідносини щодо визнання недійсним охоронного договору, укладеного між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Українським товариством охорони пам`яток історії та культури та зобов`язання Національного музею народної архітектури та побуту України укласти відповідний договір оренди на використання частини приміщення «Готельного корпусу», корпус № 19, що не є подібними предмету розгляду у даній справі.
Крім того, правовідносини, які були предметом розгляду у справі № 910/24070/15, виникли ще до набрання чинності Законом про оренду, стаття 9 якого містить однозначний припис щодо заборони передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.
Відтак, посилання позивача на висновки, викладені у справі № 910/24070/15, не є преюдиційними, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, до спірних правовідносин, а тому не можуть бути застосовані у даній справі.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії і культури" залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.

Повний текст виготовлено: 12 серпня 2026 року.