ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 720/2303/25
провадження № 22-ц/822/967/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
позивач – Ванчиковецька сільська рада Чернівецького району Чернівецької області
відповідач – ОСОБА_1 
апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Ляху Г. О. 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року Виконавчий комітет Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування.
Просив суд:
– відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
– позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
– стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень щомісяця, починаючи з 03 вересня 2025 року до досягнення дитиною повнолітті.
Позов обґрунтований тим, що на обліку відділу Служби у справах дітей Ванчиковецької сільської ради перебуває малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як така, що перебуває у складних життєвих обставинах та така, що позбавлена батьківського піклування. Матір`ю дитини є ОСОБА_1 .
Взяття ОСОБА_4 на відповідний облік відбулося через півтора місяці після його народження, що підтверджується відповідними рішеннями виконавчого комітету. 
З моменту народження дитини, відповідачка як матір дитини безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, постійно вживає алкогольні напої, веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини та матеріально не забезпечує її.
Влітку 2025 року дитина росла без материнської турботи, в антисанітарних умовах, оскільки відповідачка систематично зловживала спиртними напоями, у зв`язку із чим, дитина була відібрана від неї та передана для виховання та утримання у патронатну сім`ю, де перебуває по сьогоднішній день. Крім цього, відповідачка має ще двох неповнолітніх дітей, яких також не виховує та не утримує, останні перебувають із її матір`ю та батьком.
Оскільки, відповідачка самоусунулася від виховання та утриманні своєї малолітньої дитини, негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток, внаслідок чого остання відстає в своєму розвитку, просив суд позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року позов органу опіки та піклування Ванчиковецької сільської ради до ОСОБА_1 задоволено. 
Відібрано малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень щомісяця, починаючи з 03 вересня 2025 року до досягнення дитиною повнолітті.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки, не проявляє відносно своєї дитини турботи та піклування і свідомо самоусунулася від виховання та утримання сина. Під час судового розгляду встановлено, що мати постійно вживає алкогольні напої, веде аморальний спосіб життя, а дитина росла в антисанітарних умовах без материнської турботи та часто залишалася вдома сама. 
Поведінка відповідачки загалом свідчить про її небажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, оскільки після негайного відібрання дитини остання виїхала за кордон, з літа 2025 року не цікавилася долею своєї малолітньої дитини та не вчинила жодних дій, спрямованих на її повернення. При цьому відсутність об`єктивних перешкод у виконанні обов`язків суд вважав тим фактом, який свідчить про те, що ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків є її умисним та свідомим вибором.
Висновок органу опіки та піклування Ванчиковецької сільської ради від 27 серпня 2025 року містить переконливі доводи щодо негайного відібрання дитини від матері та доцільності позбавлення її батьківських прав, якими суд керувався при прийнятті рішення. Суд зазначив, що подальше перебування дитини у сім`ї відповідачки реально загрожувало її життю та здоров`ю, а внаслідок неналежного догляду хлопчик відстає у своєму фізичному та духовному розвитку і потребує лікування.
Одночасно з цим суд звернув увагу, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, у зв`язку з чим суд ухвалив рішення про стягнення з відповідачки аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень щомісяця до повноліття дитини.
Загалом суд першої інстанції виснував, що наданих суду доказів достатньо для висновку про те, що має місце виключно винна поведінка відповідачки, яка свідомо самоусунулася від виховання дитини, і що існують дійсно виключні обставини, які дають підстави вважати, що виключно в інтересах дитини суд має право застосувати такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав та відібрання дитини. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що ключова обставина щодо її систематичного перебування у стані алкогольного сп`яніння не підтверджена належним та допустимим чином, оскільки медичний огляд у встановленому законом порядку не проводився, а на обліку в наркологічному диспансері вона не перебуває.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення суб`єктивні припущення працівників Служби у справах дітей, висновок органу опіки та піклування і показання свідків, які не мають відповідної медичної кваліфікації та компетенції для встановлення факту алкогольного сп`яніння. 
Акцентує увагу на тому, що суд не встановив її винної поведінки та свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків, повністю проігнорувавши той факт, що вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, отримувала соціальну допомогу, а дитина була зареєстрована за її місцем проживання та перебувала під медичним наглядом.
Підкреслює, що суд порушив принцип пропорційності та найкращих інтересів дитини, застосувавши виключний захід у вигляді позбавлення батьківських прав без з`ясування можливості застосування менш обмежувальних заходів впливу, соціального супроводу чи психологічної допомоги для збереження сім`ї. 
Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків і не надав та не врахував надані нею письмові докази, що об`єктивно свідчить про її зацікавленість у житті та здоров`ї дитини.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу Ванчиковецька сільська рада просила в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Ванчиковецька сільська рада посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, ретельно вивчивши всі докази для захисту прав та інтересів дитини.
Вказує, що твердження відповідачки про недоведеність її стану алкогольного сп`яніння є безпідставними, оскільки закон дозволяє підтверджувати цей стан не лише медичним висновком, а й через фіксацію очевидних поведінкових та фізіологічних ознак, показання свідків та відеозаписи, на яких зафіксовано порушення координації, незв`язну мову та агресивну поведінку матері. 
Зазначає, що винна та протиправна поведінка ОСОБА_1 повністю доведена, оскільки після відібрання дитини вона не виявляла жодної стурбованості, звернулася до органу опіки лише через місяць з вимогою віддати свідоцтво про народження, а за весь час перебування сина в патронатній сім`ї провідала його лише один раз. Наголошує, що під час судового розгляду матір відвідувала сільську дискотеку та використовувала нецензурну лайку в суді, а також щодо неї відкрито кримінальне провадження за злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною.
Акцентує увагу на тому, що рішення суду абсолютно відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки подальше перебування з матір`ю становило загрозу життю хлопчика: через алкогольне сп`яніння матір залишала сина самого вдома в умовах антисанітарії та без їжі. Підкреслює, що внаслідок недбалості та ігнорування профілактичних медичних оглядів дитина мала гіпотрофію 2 ступеня та неврологічні захворювання, стан яких значно покращився лише після влаштування до патронатної сім`ї. 
Вважає, що суд надав належну оцінку всім доказам, а надані відповідачкою довідка про перебування у відпустці по догляду за дитиною та витяг про місце реєстрації жодним чином не доводять належного виконання нею батьківських обов`язків, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути залишена без задоволення. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
З витягу з реєстру територіальної громади № 2025/001195582 вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає зі своєю матір`ю по АДРЕСА_1 .
З довідки-характеристики Костичанівського старостинського округу № 2 Ванчиковецької сільської ради № 631/14-27 від 29 серпня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 за час проживання на території села показала себе з задовільної сторони, ніде не працює, протягом останніх двох місяців надмірно зловживає алкогольними напоями.
Як вбачається з висновку ЛКК Чернівецької обласної психіатричної лікарні ОСОБА_1 має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконання батьківських обов`язків.
З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 червня, 24 серпня, 25 серпня та 26 серпня 2025 року вбачається, що в будинку на АДРЕСА_1 санітарні умови задовільні, наявні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, проте по всій хаті безлад, розкидані речі та сморід. Під час перевірок відповідачка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.
Рішеннями виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради комісією з захисту прав дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово було надано статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.
Крім того, рішенням Виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради № 41 від 02 лютого 2024 року ОСОБА_4 тимчасово влаштований до ОКНП «Чернівецький обласний спеціалізований будинок дитини».
Рішенням виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради № 17 від 06 січня 2025 року «Про встановлення опіки над дитиною позбавленої батьківського піклування ОСОБА_4 » затверджено висновок про доцільність встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 та обов`язки опікуна покладено на його бабу – ОСОБА_5 .
Актом про вибуття дитини до опікуна № 55 від 08 січня 2025 року встановлено, що дитину ОСОБА_4 передано опікуну ОСОБА_5 
17 березня 2025 року наказом № 03 відділу «Служби у справах дітей» Ванчиковецької сільської ради малолітню дитину ОСОБА_4 , взято на облік як дитину, яка опинилася у складних життєвих обставинах.
Актом обстеження умов проживання № 81 від 24 серпня 2025 року встановлено, що мати дитини ОСОБА_1 перебувала в стані алкогольного, дитини вдома не було, за словами батьків, дитину відвезли на ніч до тітки.
Крім того, з акту про проведення оцінки рівня безпеки дитини встановлено, що ОСОБА_4 не може просити про допомогу, не може говорити, мати спала в іншій кімнаті в стані алкогольного сп`яніння, дитина була тривожною та плакала в окремій кімнаті в темноті, на вигляд дитина не має вагу як для свого віку. Було встановлено, що для забезпечення соціального захисту дитини було здійснене негайне відібрання дитини, у зв`язку із тим, що мати дитини постійно вживає алкогольні напої та агресивна.
З акту № 1 від 26 серпня 2025 року про надання повнолітній особі ОСОБА_1 соціальних послуг екстрено (кризово), встановлено, що мати дитини більше 6 місяців вживає алкогольні напої та не виконує батьківські обов`язки, дитина була відібрана та тимчасово влаштована у Новоселицький КНП та передана черговому лікарю.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ванчиковецької сільської ради № 225 від 27 серпня 2025 року було ухвалено рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 та доцільність позбавлення її батьківських прав.
З положень договору про патронат над дитиною № 187 від 05 вересня 2025 року встановлено, що малолітню дитину ОСОБА_4 влаштовано до сім`ї патронатного вихователя на час подолання або мінімізації дитиною або її батьками законними представниками складних життєвих обставин.
З медичного огляду проведеним після влаштування дитини у патронатну сім`ю встановлено, що дитина відстає у своєму фізичному та духовному розвитку, внаслідок чого потребує лікування.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Щодо загальних положень про позбавлення батьківських прав
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23)).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:
"тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) вказано, що:
«відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Хант проти України" вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:
«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.
Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 (провадження № 61-18535св20) зазначено, що:
«позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…
Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Щодо вирішення позовних вимог про відібрання у матері дитини та позбавлення її батьківських прав
У даній справі, позивач просив суд крім позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , застосувати до неї такий захід впливу як відібрання у матері малолітньої дитини.
У частині першій статті 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Основними підставами для відібрання дитини є: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.
Відповідно до частини третьої статті 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.
Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку.
Саме такий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 356/417/17.
Разом із цим, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.
У справі, що переглядається судами встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на свій вік та стан здоров`я потребує постійного стороннього догляду, належного харчування і безпечного середовища.
З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, а також акта про проведення оцінки рівня безпеки дитини об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 була виявлена працівниками соціальних служб з явними ознаками алкогольного сп`яніння, спала в окремій кімнаті та не реагувала на потреби дитини, яка плакала в темряві. Житло перебувало в антисанітарному стані (безлад, розкидані речі, сморід), що створювало пряму загрозу життю та здоров`ю малолітнього.
Колегія суддів погоджується з доводами органу опіки та піклування про те, що зафіксований стан матері та умови проживання унеможливлювали подальше безпечне перебування дитини в сім`ї на той час. Відтак, рішення про негайне відібрання дитини та тимчасове влаштування її до патронатної сім`ї було пропорційним реальним ризикам та ухваленим з метою захисту фундаментального права дитини на життя і здоров`я.
Водночас, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.
У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.
Колегія суддів наголошує, що норма цієї статті містить альтернативні та взаємовиключні дії, які повинен у даній ситуації вчинити орган опіки та піклування, зокрема, звернутись із позовом про позбавлення матері батьків прав або про відібрання дитини від матері.
Відтак, відповідно до стаття 170 СК України, дитино може бути відібрано у матері без позбавлення батьківських прав.
Задоволення позову про позбавлення батьківських прав, відповідно до положень статей 166, 167 СК України, є підставою для відібрання дитини у матері та передачі її іншому із батьків або органу опіки та піклування.
Позбавлення батьківських прав є виключною (крайньою) мірою відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, і лише за наявності винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідачка не перебуває на обліку в лікаря-нарколога, а довідка-характеристика Костичанівського старостинського округу від 29 серпня 2025 року свідчить, що за час проживання на території села вона характеризувалася задовільно, а зловживання алкогольними напоями було зафіксовано лише протягом останніх двох місяців перед вилученням дитини. Тобто, поведінка матері, хоч і була протиправною та недбалою у влітку 2025 року, проте не виключає можливість її виправлення.
Сам по собі факт нез`явлення відповідачки до дитини в патронатну сім`ю, на які посилається позивач, не є достатньою самостійною підставою для застосування статті 164 СК України без спроби застосувати менш суворі заходи втручання у сімейне життя. Держава в особі органів опіки та піклування має не лише контролюючу, але й допоміжну функцію, спрямовану на збереження сім`ї шляхом соціального супроводу та психологічної підтримки.
Зважаючи на викладене, здійснюючи баланс між інтересами дитини на безпечне середовище та правом на збереження сімейних зв`язків з біологічною матір`ю, апеляційний суд дійшов висновку, що залишення малолітнього ОСОБА_4 за місцем проживання матері становить реальну небезпеку для його життя, здоров`я та повноцінного розвитку, а тому задоволення позовних вимог в частині відібрання дитини є об`єктивно необхідним у даному випадку для його прав та найкращих інтересів.
За фактичних обставин цієї справи апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду наведену у постанові від 13 серпня 2025 року у справі № 369/8018/23:
«66. Відповідно до частини третьої статті 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.
67. Таким чином, виходячи з комплексного тлумачення статей 161 та 170 СК України, Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку відібрання дитини у батьків, суд, вирішуючи, кому саме передати дитину, повинен також враховувати найкращі інтереси дитини та надавати пріоритет саме другому з батьків, бабусі, дідусю чи іншим родичам. І лише, якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, або в разі, якщо ніхто з них не проявив такого бажання, передавати дитину органу опіки та піклування».
Відтак, задовольняючи позовну вимогу про відібрання дитини слід також вирішити питання про її передання виконавчому комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, для її подальшого влаштування, чого судом першої інстанції у даній справі зроблено не було.
Водночас, застосування до ОСОБА_1 такого крайнього та виключного заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, є надмірним і передчасним. З огляду на поведінку відповідачки, її бажання брати участь у житті дитини та зберегти сім`ю, суд апеляційної інстанції вважає, що наразі відсутні беззаперечні підстави стверджувати про неможливість зміни поведінки матері в кращу сторону.
Наразі, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тим співмірним і пропорційним заходом, який, з одного боку, убезпечить малолітнього від існуючих ризиків та перебування в несприятливих умовах, а з іншого – надасть відповідачці шанс переглянути своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, змінити спосіб життя, подолати складні життєві обставини та довести своє справжнє прагнення повернути дитину в сім`ю.
Зазначеного вище суд першої інстанції не врахував, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.
Щодо вирішення позовної вимоги про стягнення аліментів
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (частина четверта статі 170 СК України).
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судами першої під час вирішення позовних вимог про стягнення аліментів враховано усі істотні обставини, що могли вплинути на визначення розміру аліментів та виходив виключно із інтересів дитини.
За положеннями абзацу 2 частини першої статті 170 СК України у разі відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Частиною третьою статті 193 СК України встановлено, що за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Як вбачається із мотивувальної частини цієї постанови, колегія суддів дійшла висновку про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та передання малолітнього ОСОБА_4 виконавчому комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, для його подальшого влаштування.
Тобто, на позивача покладено обов`язок по подальшому влаштуванню дитини.
Разом із тим, стягуючи з відповідачки аліменти на утримання її малолітньої дитини суд першої інстанції не визначив їх отримувача, а тому, резолютивну частину рішення суду у цій частині слід змінити, вказавши отримувачем коштів, виконавчий комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, а з моменту влаштування дитини – на користь особи (осіб), на утриманні якої буде перебувати дитина.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За змістом частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене вище, рішення суду Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про відібрання у матері дитини ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його мотивувальну частину слід змінити, виклавши її відповідно до змісту цієї постанови.
Також, у цій частині позовних вимог слід змінити резолютивну частину рішення, виклавши її в такій редакції:
«Відібрати дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері – ОСОБА_1 , без позбавлення її батьківських прав.
Малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати виконавчому комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, для його подальшого влаштування».
Разом із цим, стягуючи з відповідачки аліменти на утримання її малолітньої дитини суд першої інстанції не визначив їх отримувача, а тому, резолютивну частину рішення суду у цій частині слід змінити, виклавши її в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, а з моменту влаштування дитини – на користь особи (осіб), на утриманні якої буде перебувати дитина, аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень щомісяця, починаючи з 03 вересня 2025 року до досягнення дитиною повноліття».
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із позовом у цій справі орган опіки та піклування Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області звернувся у 2025 році.
Предметом позову у справі є дві вимоги немайнового характеру, зокрема, про позбавлення батьківських прав та відібрання дитини у матері, та одна вимога майнового характеру – стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
За подання позову за двома вимогами немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір у сумі 6 056 гривень (3 028 х 2).
Ціна позову у справі, виходячи із положень пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України, становить 24 000 гривень (4 000 х 6 місяців).
З урахуванням того, що 1,5 % від ціни позову є меншим від мінімально встановленого Законом № 3674-VI розміру судового збору – то розмір судового збору за розгляд цієї вимоги у суді першої інстанції становить 3 028 гривень.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у порядку та розмірі встановленому законом.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, позов Виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема задоволено одну вимогу немайнового характеру та вимогу про стягнення аліментів.
Відтак, за розгляд позовної заяви судом першої інстанції з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 6 056 гривень.
Разом із цим, за перегляд цієї справи судом апеляційної інстанції, враховуючи відмову у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, відповідачкою понесено судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 542 гривень.
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції з до ОСОБА_1 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 514 гривень (6 056 – 4 542).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року в частині вирішення позовної вимоги Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області пред`явленої до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Змінити мотивувальну частину рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року щодо вирішення позовної вимоги Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області пред`явленої до ОСОБА_1 про відібрання дитини, виклавши її в редакції цієї постанови.
Змінити резолютивну частину рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року щодо вирішення позовної вимоги про відібрання дитини, виклавши її в наступній редакції:
«Відібрати дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері – ОСОБА_1 , без позбавлення її батьківських прав.
Малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати виконавчому комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, для його подальшого влаштування».
Змінити резолютивну частину рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2026 року щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, а з моменту влаштування дитини – на користь особи (осіб), на утриманні якої буде перебувати дитина, аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень щомісяця, починаючи з 03 вересня 2025 року до досягнення дитиною повноліття».
Змінити розподіл судових витрат за результатом розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.
Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у виді судового збору у сумі 1 514 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Ірина ЛИТВИНЮК