Справа №760/18129/20
Провадження №2/760/9613/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 липня 2026 року          м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд:
- визнати відомості, які повідомлені ОСОБА_2 ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 «ще й почав піднімати на дружину руку» такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 ; 
- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену 30.07.2020 на персональній сторінці у соціальній інтернет-мережі Facebook ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 наступну інформацію « він ще й почав піднімати на дружину (посилання на публікацію: ІНФОРМАЦІЯ_3 );
- зобов`язати ОСОБА_3 у п`ятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену 30.07.2020 на персональній сторінці у соціальній інтернет-мережі Facebook ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 недостовірну інформацію у такий саме спосіб, яким вона була поширена, а саме: шляхом опублікування спростування недостовірної інформації на персональній сторінці в соціальній інтернет-мережі Фейсбук та видалення недостовірної інформації зі своїх дописів.
В обґрунтування позову посилається на те, що у серпні 2020 року його батькам, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зателефонували знайомі, які повідомили, що у соціальній мережі «Фейсбук» 30.07.2020 адвокатом колишньої дружини ОСОБА_2 - громадянином ОСОБА_3 , на його персональній сторінці було поширено інформацію, що до нього звернулась за правовою допомогою ОСОБА_2 , яка повідомила, що перебуваючи у процесі розірвання шлюбу з позивачем, далі дослівно «він ще й почав піднімати на дружину руку». Позивач вказує, що доказів, які б підтверджували дану інформацію адвокатом ( фото, відео, звернення до правоохоронних органів громадянки ОСОБА_2 ) до посту не надано, а тому позивач вважає, що без жодних обґрунтувань та доказів великому колу осіб було адвокатом ОСОБА_3 донесено про ніби-то нанесення тілесних ушкоджень його колишній дружині ОСОБА_2 . Посилається, що зазначена недостовірна та негативна інформація стурбувала його батьків, негативно відобразилась на їх здоров`ї; за весь час подружнього життя, та й після прийняття рішення про розлучення, він жодного разу не підіймав руку на свою колишню дружину, ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до поліції з заявами про побиття, оскільки таких ситуацій ніколи не відбувалось.
Вважає, що така недостовірна та вкрай негативна інформація за вказівкою його колишньої дружини була поширена адвокатом лише зараз, у соціальній мережі великій кількості людей, майже через 2 роки після припинення шлюбних відносин, з метою дискредитації у професійній галузі та з метою помсти, оскільки до цього часу не вирішено питання щодо визначення місця проживання спільних дітей, а тому вказує, що адвокат отримавши неправдиві відомості від своєї клієнтки свідомо почав поширювати такі свідчення у суспільстві з метою знищення його репутації, як судді.
Обґрунтовуючи заявлену правову вимогу, позивач послався також на те, що поширена адвокатом ОСОБА_6 інформація про нанесення його колишній дружині тілесних ушкоджень на персональній сторінці Фейсбук є фактичними твердженнями, оскільки вказує про фактичні дії, які нібито вчинялись ним щодо колишньої дружини. Стосовно негативного змісту отриманої від ОСОБА_2 та розповсюдженої ОСОБА_3 інформації, то негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій. 
Зазначає, що працює на посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва, відтак, виняткову цінність для нього становлять честь та гідність, ділова репутація і здобута повага у суспільстві та у ділових колах, а тому інформація, поширювана щодо нього відповідачами, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних правил життя, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, знецінює його репутацію та є такою, що на його переконання, порушує його немайнові права, та не є оціночним судженням. 
Відповідно до Ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та відповідачам направлено на зареєстроване місце проживання копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Судова кореспонденція, що направлялась на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.
Відповідно до п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка.
Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.
Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачів про відкриття спрощеного позовного провадження у даній справі є належним
Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.
Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачі своїм правом не скористались, відзив на позовну заяву не подали.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц).
За частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).
Судом встановлено, що 30 липня 2020 року відповідач ОСОБА_3 на персональній сторінці інтернет-мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_2 виклав пост у якому вказав про звернення до нього, як до адвоката, колишньої дружини позивача ОСОБА_1 та у якому зазначено вислів «він ще і почав піднімати на дружину руку».
Позивач вважає, що такі відомості поширені відповідачкою ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 є такими, що не відповідають дійсності, вказана інформація є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як судді Окружного адміністративного суду , та просить визнати її недостовірною та спростувати.
Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Частиною 1 ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи.
Відповідно до змісту ч.1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
За статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №761/6866/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст.32, 34 Конституції України суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Отже, за ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.
Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Як вбачається з пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», в ньому Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.
Отже, оцінюючи зміст посту відповідача ОСОБА_3 , який викладений на його персональній сторінці у мережі « Facеbook» стосовно ситуації позивача ОСОБА_1 та його колишньої дружини ОСОБА_2 , вислів «він ще й почав піднімати на дружину руку», суд вважає вираженням суб`єктивної думки і його погляду, як автора посту та містить у собі виключно оціночні судження.
Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів
Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права
Виходячи із наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено факт поширення інформації відповідачкою ОСОБА_2 , яку він просить спростувати, а також того, що вона причетна до викладення такої інформації відповідачем ОСОБА_3 , а скріншоти сторінок профілю ОСОБА_3 , які надав позивач, не є належним доказом поширення інформації ОСОБА_2 . 
З врахуванням наведених норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд приходить до висновку про те, що спірні вислови не містять фактичних даних, у ньому містяться оціночні судження відповідача ОСОБА_3 стосовно позивача та критика його дій.
Відповідачем ОСОБА_3 було використано оціночні судження та припущення щодо викладених у статті відомостей, які фактично є вираженням його суб`єктивної думки і погляду на наведенні у пості обставини опираючись на ймовірну суб`єктивну думку та висловлювання ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
У рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950.
З огляду на викладене вище, суд, з врахуванням всіх доказів наданих сторонами у справі, дійшов висновку про те, що позивачем не доведені обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо порушення його прав з боку відповідачів і щодо наявності підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позову слід відмовити, як необґрунтованого.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 16, 270, 275, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 1, 30 ЗУ «Про інформацію», ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ст. 32 Конституції України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -           Г.О. Козленко