Справа № 420/41733/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2026 року м. Одеса 
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 його донці - ОСОБА_3 від 14.08.2025 року, враховуючи утворену заборгованість по виплаті грошового забезпечення за період відсутності відповідного нарахування; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошові кошти безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 його донці - ОСОБА_3 враховуючи утворену заборгованість по виплаті грошового забезпечення за період відсутності відповідного нарахування, а саме починаючи з 07.03.2024 року (момент зникнення безвісти ОСОБА_2 ) по 06.09.2025 року (момент сповіщення сім`ї про смерть ОСОБА_2 ).
В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що батько позивачки з 07.03.2024 року вважався безвісно відсутнім під час виконання бойового завдання, а згодом загинув. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови КМУ № 884, вона як повнолітня донька має законне право на отримання належного йому грошового забезпечення за весь період його зникнення. Раніше рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/24629/24 військову частину НОМЕР_1 вже було зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки, причому суд чітко вказав, що вимога надати «акт сумісного проживання» є незаконною. Втім, відповідач умисно затягував виконання рішення, а 14.08.2025 року знову відмовив у виплаті з тієї самої безпідставної причини. Позивачка наголошує, що такі дії військової частини є протиправними, порушують принцип юридичної визначеності та правомірних очікувань, а тому зобов`язують суд примусово стягнути нараховане грошове забезпечення за період з 07.03.2024 по 06.09.2025 року.
Ухвалою від 22.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
Відзив на адміністративний позов від відповідача до суду не надійшов, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією 28.05.2022 на підставі Указу Президента України № 89/2022 «Про загальну мобілізацію».
З 03.03.2024 відповідно до військового квитка НОМЕР_3 , ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
07.03.2024 під час виконання завдання в районі населеного пункту Тоненьке Покровського району Донецької області військовослужбовець зник безвісти, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2024.
Відповідно до акта службового розслідування ВЧ НОМЕР_1 № 1412 від 15.04.2024 факт зникнення безвісти під час захисту Батьківщини підтвердився, не був пов`язаний із вчиненням правопорушень чи сп`янінням, а начальнику фінансово-економічної служби наказано розглянути питання щодо поновлення виплат сім`ї зниклого.
Позивачка ОСОБА_3 є рідною донькою зниклого військовослужбовця, що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
24.05.2024 представник позивачки адвокат Врона А.В. звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про відновлення нарахування та виплати грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця.
Військова частина НОМЕР_1 31.05.2024 повернула заяву на доопрацювання, пославшись на неповний та неналежно завірений перелік наданих документів.
18.07.2024 адвокат Врона А.В. повторно подав заяву з повним пакетом документів, окрім «акта сумісного проживання», надання якого не передбачено чинним законодавством України (при цьому було додано Акт обстеження матеріально-побутових умов та довідки про склад сім`ї).
Однак 22.07.2024 відповідач знову повернув заяву від 18.07.2024 на доопрацювання через відсутність «акта сумісного проживання з військовослужбовцем».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 420/24629/24, яке набрало законної сили 20.03.2025, частково задоволено позов ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 та зобов`язано її розглянути заяву від 18.07.2024 відповідно до Постанови КМУ № 884 з урахуванням висновків суду про те, що вимога надати «акт сумісного проживання» є незаконною.
У період з квітня по липень 2025 року відповідач ухилявся від виконання судового рішення, через що виконавча служба відкрила виконавче провадження № 77844700, стягнула виконавчий збір (32 000 грн) та двічі накладала на ВЧ НОМЕР_1 штрафи (5 100 грн та 10 200 грн) за невиконання рішення суду.
У листі № 13947 від 14.08.2025 представнику позивачки повідомлено, що за результатами розгляду та виконання рішення ООАС від 17.02.2025 № 420/24629/24 Комісія прийшла до висновку відмовити в нарахуванні грошових коштів ОСОБА_1 , яка є донькою військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що «не було надано акт сумісного проживання з військовослужбовцем, складений належним чином, який є необхідним для підтвердження спільного проживання з військовослужбовцем згідно п. 7 Постанови КМУ від 30.11.2016 № 884», 
Згідно зі сповіщенням сім`ї № 456 від 06.09.2025 року № 8243 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 09.10.2025 року, ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За весь період з моменту зникнення безвісти (07.03.2024 року) і до моменту сповіщення про загибель (06.09.2025 року) належне грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 його доньці ОСОБА_1 виплачено не було, що зумовило позивачку звернутися до суду із даним позовом.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (далі Закон №2011-ХІІ).
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII).
У пункті 2 Розділу I «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України №260 від 07.07.2018, визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець (п.п.2 і 3 Розділу «XXX. Виплата грошового забезпечення у разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими» зазначеного Порядку №260).
За нормою ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 (далі - Порядок № 884 в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).
Згідно з п.п. 2-4 Порядку №884, у цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.
За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються:
- копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
- довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);
- копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
- копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
- копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
- подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
- подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
- подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
- з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
При цьому, згідно з п. 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:
- військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;
- військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Наведеними вище положеннями п. 5 Порядку №884 передбачено, що командир військової частини розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає, що повторна відмова Військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2025 є не лише протиправною, а й прямо суперечить судовому рішенню у справі № 420/24629/24, яке набрало законної сили.
В силу ч. 4 ст. 78 КАС України обставини щодо незаконності вимоги про надання «акта сумісного проживання» є преюдиційними та не потребують повторного доказування. Нехтуючи висновками суду, відповідач протиправно висунув тотожні вимоги, чим порушив конституційний принцип обов`язковості судових рішень (ст. 129-1 Конституції України) та принцип правомірних очікувань.
Аналіз пунктів 3 та 4 Порядку № 884 свідчить, що законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які додаються до заяви про виплату грошового забезпечення, а також чіткі підстави для відмови у такій виплаті. 
До зазначеного переліку належать виключно документи, що посвідчують особу, реєстрацію у ДРФО, родинні зв`язки (свідоцтва про народження, шлюб), опікунство або статус особи з інвалідністю, а також реквізити банківського рахунку.
Жодним положенням Порядку № 884 не передбачено та не допускається обов`язку заявника надавати «акт сумісного проживання» або будь-які інші довідки про обстеження матеріально-побутових умов.
Відповідно до п. 4 Порядку № 884, підставою для відмови у виплаті грошового забезпечення є подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку. Оскільки «акт сумісного проживання» у пункті 3 Порядку № 884 відсутній, його неподання не може вважатися порушенням вимог щодо повноти пакета документів і не створює для відповідача жодних правових підстав для повернення заяви чи відмови у нарахуванні виплат.
Суд зазначає, що висуваючи до позивачки вимогу про надання документа, який не передбачений чинним законодавством України та форма якого нормативно не затверджена, Військова частина НОМЕР_1 діяла всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, перевищила межі своїх дискреційних повноважень та безпідставно обмежила право позивачки на отримання гарантованого державою грошового забезпечення зниклого безвісти батька.
Більш того, положення Порядку № 884 покладають на суб`єкта владних повноважень обов`язок самостійно отримувати необхідні відомості з державних реєстрів у разі сумнівів чи недостатності даних, а не перекладати на громадян надмірний та непередбачений законом тягар доказування.
Суд зазначає, що за змістом Порядку № 884 (у редакції від 30.01.2024) надання «акта сумісного проживання з військовослужбовцем» не передбачено жодною нормою. 
Посилання відповідача на застереження у пункті 7 Порядку є помилковим тлумаченням норми права, оскільки підтвердження належності позивачки до кола осіб, які мають право на виплату, здійснюється виключно на підставі документів, визначених пунктом 4 Порядку № 884 (зокрема свідоцтва про народження та документів про реєстрацію місця проживання), а також шляхом реалізації обов`язку військової частини щодо самостійної перевірки даних через державні реєстри (абз. 3 п. 7 Порядку).
Нова редакція Порядку № 884 (Постанова КМУ № 449 від 15.04.2025) ще більш чітко та однозначно регламентує процедуру виплати грошового забезпечення сім`ям зниклих безвісти військовослужбовців.
Пункт 3 Порядку № 884 у новій редакції, яка підлягає застосуванню під час розгляді комісією заяви 14.08.2025, містить вичерпний перелік документів, необхідних для прийняття рішення про виплату. 
У новій редакції Порядку деталізовано правила виплати грошового забезпечення у пункті 1 та пункті 6. Законодавець повністю усунув будь-які оціночні поняття щодо обов`язковості факту спільного проживання для повнолітніх дітей як підстави для виплати належної їм частки.
Більш того, пункти 4 та 6 Порядку № 884 в редакції від 15.04.2025 покладають обов`язок із перевірки родинних зв`язків та інформації про осіб, які мають право на грошове забезпечення, саме на військову частину та компетентні державні органи шляхом автоматизованого доступу до державних реєстрів та електронної інформаційної взаємодії.
Отже вимога відповідача надати документ «акт сумісного проживання», форма та порядок видачі якого не затверджені жодним нормативно-правовим актом, є перевищенням повноважень та штучно створеною перешкодою для реалізації позивачкою її законного права на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти батька.
Суд також враховує, що попередній спосіб захисту прав позивачки шляхом зобов`язання відповідача «повторно розглянути заяву» виявився повністю безрезультатним, адже відповідач зухвало проігнорував висновки суду, викладені у рішення від 17.02.2025 № 420/24629/24 та всупереч судового розсуду відмовив у виплаті з тих саме підстав.
Оскільки відповідач використав дискреційну процедуру для чергової безпідставної відмови та затягування виплат, повторне направлення заяви на розгляд не забезпечить належного поновлення порушеного права.
У відповідності до ч. 4 ст. 245 КАС України та практики ЄСПЛ (зокрема рішення у справі «Рисовський проти України»), суд зобов`язаний обрати такий спосіб захисту, який є остаточним, ефективним та унеможливлює подальше зловживання з боку суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи, що позивачка є повнолітньою донькою зниклого військовослужбовця та надала повний, визначений Порядком № 884 перелік документів, відповідач був зобов`язаний здійснювати виплату грошового забезпечення за весь період перебування ОСОБА_2 у статусі безвісно відсутнього. 
Оскільки строк безвісної відсутності підтверджений матеріалами справи і тривав з 07.03.2024 по 06.09.2025 (до дня загибелі), суд доходить висновку про наявність беззаперечних підстав для повного задоволення позову шляхом безпосереднього зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити утворену заборгованість за весь вказаний період.
Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
При цьому вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.
При поданні позову з однією вимогою немайнового характеру позивачем було помилково перераховано судовий збір у розмірі 2422,40 грн замість належних 1211,20 грн, оскільки відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка за таку вимогу для фізичних осіб у 2025 році становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (0,4 х 3028 грн), у зв`язку з чим надмірно сплачено сума судового збору в розмірі 1211,20 грн підлягає поверненню позивачці з Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄРДПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 його донці - ОСОБА_3 від 14.08.2025 року, враховуючи утворену заборгованість по виплаті грошового забезпечення за період відсутності відповідного нарахування.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошові кошти безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 його донці - ОСОБА_3 враховуючи утворену заборгованість по виплаті грошового забезпечення за період відсутності відповідного нарахування, а саме починаючи з 07.03.2024 року (момент зникнення безвісти ОСОБА_2 ) по 06.09.2025 року (момент сповіщення сім`ї про смерть ОСОБА_2 ).
Стягнути з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).
Повернути з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк