ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9148/26 Справа № 211/3588/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М., 
суддів – Акуленка В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2026 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (дата складання повного судового рішення не зазначена), -
В С Т А Н О В И В
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі – АТ «Українська залізниця») про стягнення невиплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.
Позовну заяву мотивовано тим, що позивач працює провідником пасажирського вагону у виробничому підрозділі «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». У 2022-2025 роках позивачці не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, яка нараховується до щорічної тарифної відпустки, не дивлячись на її заяви про виплату. АТ «Укрзалізниця» проігнорувало п.п. 1.3., 3.1.13. Колективного договору Криворізької пасажирської вагонної дільниці, не надало матеріальну допомогу на оздоровлення, яка має складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. У зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.
Вказує, що відповідач не попереджав позивачку про погіршення існуючих умов оплати праці. Як вбачається з Колективного договору Криворізької дирекції вагонної дільниці, який є чинним по цей час, при кожному наданні працівнику щорічної відпуски загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Враховуючи той факт, що колективний договір не призупинявся, зокрема, на конференції трудового колективу за п. 1.4 Колективного договору, за таких обставин відповідач безпідставно не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення позивачці.
Таким чином, виходячи з мінімальної зарплати по Україні на момент виплати допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, у 2022 році не була виплачена позивачці сума допомоги на оздоровлення у розмірі 6700 грн., у 2023 році – 6700 грн., у 2024 році у 2025 році – 8000 грн., що загалом становить 29400,00 грн.
Додала, що нею не було пропущено строки звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення свого права на матеріальну допомогу вона дізналась лише 24.02.2026 року з листа-довідки відповідача.
З огляду на те, що право людини на зарплату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивачка знаходилася з відповідачем в трудових відносинах та не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.
На підставі викладеного, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 29400 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2022-2025 років.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 6 700 (шість тисяч сімсот) гривень 00 копійок.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду про відмову їй в позові вимогам законності і обґрунтованості, а також на те, що рішення суду не містить переконливої відповіді по суті вимог і не вирішує їх.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не застосував положення статей 22 та 58 Конституції України до правовідносин сторін. Суд не врахував факт невиконання АТ «Українська залізниця» свого обов`язку щодо ознайомлення працівників із змінами/доповненнями до колективного договору, щодо належного способу повідомлення працівника з розпорядчими документами, а також дійшов помилкового висновку про обізнаність позивачки про порушення її прав на заробітну плату.
Вважає, що суд застосував до правовідносин сторін нерелевантну судову практику, залишивши поза увагою позицію Верховного суду у справі №211/7338/23, де було констатовано, що позивач дізнався про порушення свого права саме з листа довідки через сім місяців після надання відпустки.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_1 наказом від 08.09.1995 № 1018 прийнята провідником пасажирського вагону у виробничому підрозділі «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Пунктом 3.1.13. Колективного договору на 2011 рік, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом, реєстраційний № 33/11 від 21.04.2011, зі змінами та доповненнями, який є чинним станом на час виникнення спірних правових відносин, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Відповідно до спільної Постанови про внесення змін до Колективного договору між адміністрацією Криворізької пасажирської вагонної дільниці та трудовим колективом на 2011 рік, реєстраційний № П-24 від 31.01.2018, постановлено викласти пункт 3.1.13. у новій редакції та встановити розмір матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 100% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
У період з 29.12.2022 по 11.01.2023, з 28.12.2023 по 20.01.2024, з 27.11.2024 по 20.12.2024, з 30.12.2025 по 22.01.2026 позивачці надавалась щорічна тарифна відпустка.
Відповідно до пункту 3.1.13. Колективного договору до кожної заяви про надання чергової щорічної відпустки ОСОБА_1 писалась заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Проте матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2025 роки підприємством, на якому працює позивачка, виплачена так і не була.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яке було залишено без змін Верховним Судом постановою від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23, було визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком. т. в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тобто з моменту його прийняття.
Відповідач не попереджав позивачку про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати їй частки заробітної плати щодо матеріальної допомоги на оздоровлення.
Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий орган про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, АТ «Укрзалізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24 березня 2022 року.
При цьому, вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», що стало підставою невиплати позивачці сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі на підставі ст. 58 Конституції України, тому положення вказаного Закону не можуть застосовуватися судом при розгляді даної справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23.
Судом не було взято до уваги витяг з протоколу № Ц-82/39 Ком. т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 року, оскільки прийняті рішення у такому протоколі не впливають на правильне вирішення наявного спору між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця», оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли до 27.06.2024 року.
Врахувавши наведене вище та встановивши, що у 2022-2025 роках позивачці при наданні відпусток повинна була надаватись за її заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до Колективного договору, які були чинними на той час, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги, однак, в порушення Колективного договору, матеріальна допомога на оздоровлення позивачці не надавалась протягом 2022-2025 років в розмірі, що відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору.
За таких обставин, сума невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період ОСОБА_1 становить: за 2022 рік 6700 грн.; за 2023 рік 6700 грн. та за 2024 та за 2025 рр. - 8000 грн., що загалом становить 29400 грн.
Висновки суду першої інстанції щодо порушення роботодавцем АТ «Українська залізниця» трудових прав позивачки ОСОБА_1 та неправомірної невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2022-2025 років в розмірі 29400 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядаються.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2023-2025 років, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 передчасно звернулась до суду, внаслідок чого заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з цих підстав. 
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає, з огляду на наступне.
Встановлено, що ОСОБА_1 з 08 вересня 1995 року працює провідником в виробничому підрозділі «Пасажирська компанія» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». У період з 29.12.2022 по 11.01.2023, з 28.12.2023 по 20.01.2024, з 27.11.2024 по 20.12.2024, з 30.12.2025 по 22.01.2026 позивачці надавалась щорічна тарифна відпустка. 
Проте матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2025 роки всупереч п. 3.1.13. Колективного договору та заяви працівника на виплату підприємством, на якому працює позивачка, виплачена так і не була.
Із висновком суду про передчасність заявлених позивачем позовних вимог колегія суддів погодитися не може, оскільки позивач, вважаючи що її права порушено, має право на звернення до суду, при цьому їй це право гарантовано на законодавчому рівні. Позивач не має чекати можливого розпорядження відповідача на виплату їй у майбутньому невиплаченої частки заробітної плати на оздоровлення за 2023-2025 рр. 
При цьому колегія суддів також зауважує, що відповідно до відомостей з ЄДРСР, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яке було залишено без змін Верховним Судом постановою від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23, було визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком. т. в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тобто з моменту його прийняття.
Відповідач не попереджав позивачку ОСОБА_1 про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати їй частки заробітної плати щодо матеріальної допомоги на оздоровлення.
Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий орган про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, АТ «Укрзалізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24 березня 2022 року.
При цьому, вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», що стало підставою невиплати позивачці сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі на підставі ст. 58 Конституції України, тому положення вказаного Закону не можуть застосовуватися судом при розгляді даної справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21) зазначено, у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність позову і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2022-2025 років в розмірі 29400 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у тому, на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в сумі 3328,00 грн. (1331,20 грн + 1996,80 грн).
Керуючись ст. ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення – задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки в розмірі 29400 (двадцять дев`ять тисяч чотириста) гривень 00 (нуль) копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) гривень 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2026 року.
Головуючий:
Судді: