Справа № 646/6825/26 
№ провадження 1-кп/646/1138/2026 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року         місто Харків
Основ`янський районний суд міста Харкова у складі колегії суддів:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22026220000000846 від 07.05.2026 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Находка Приморського краю, російської федерації, з середньою спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, військовозобов`язаного, працездатного, який не працює, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_5 , являючись уродженцем м. Находка, Приморського краю, російської федерації і мешканцем м. Севастополь, Автономної республіки Крим, не будучи прихильником української державності, самостійності та незалежності України, перебуваючи під інтелектуальним впливом виховання в дусі комуністичних ідей та імперської російської ідеології, після подій 2014 року, вирішив не пізніше 03 жовтня 2024 року (більш точний час не встановлено) порушити правовий зв`язок з державою Україною, який до того знаходив свій вияв у взаємних правах та обов`язках. та набути громадянство російської федерації без позбавлення українського.
3 цією метою, ОСОБА_8 , перебуваючи в умовах політичних подій Україні з початку 2014 року, будучи достовірно обізнаним щодо анексії Криму росією, тобто, насильницького протиправного тимчасового відторгнення більшої частини Кримського півострова адміністративних розташованого у межах українських одиниць — Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, від України та одностороннього незаконного включення їх до складу російської федерації на правах суб`єктів федерації -«Республіки Крим» та «міста федерального значення Севастополь», що було проголошено 18.03.2014 (нібито внаслідок так званого «референдуму про статус Криму» 16.03.2014). 
Встановлено, що відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, що з 20.02.2014 територія, що відноситься до Севастопольської територіальної громади (UA85000000000065278) АРК тимчасово окупована збройними військовими формуваннями рф та підконтрольним рф збройними військовими формуваннями. ОСОБА_5 маючи паспорт громадянина України серійний номер НОМЕР_1 від 25.08.1998 отримав паспорт громадянина російської федерації 6324189798 від 03.10.2024 (російською мовою) «ГУ МВД РОССИИ ПО САРАТОВСКОЙ ОБЛАСТИ», із зазначенням місця реєстрації (російською мовою): «респ. Крым, р- АДРЕСА_1 ».
Відповідно до ст. ст. 2 та 5 Конституції України територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою та право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Ніхто не може узурпувати державну владу. Відповідно до ст. 69 Конституції України народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум.
Питання про зміну території або конституційного ладу в Україні вирішуються виключно на всеукраїнському референдумі, який може бути назначений тільки Верховною Радою України, при цьому остання не надавала свого дозволу на проведення всеукраїнського референдуму щодо зміни меж території України та конституційного ладу в України.
Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно зі ст. 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Відповідно до ст. 5 Конституції України, Україна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні, основні засади якого визначено в розділах І, III, XIII Конституції України, належить виключно народові. Тобто, тільки народ має право безпосередньо, шляхом всеукраїнського референдуму визначати конституційний лад в Україні, який закріплюється Конституцією України, а також змінювати конституційний лад внесенням змін до Основного Закону України в порядку, встановленому його розділом XIII.
Згідно ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади, здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах i відповідно до законів України. Стаття 8 Конституції Україні України зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. 
Таким чином, ОСОБА_5 , не маючи патріотичних переконань, проігнорував ту обставину, що в умовах 2014 року Україна була змушена докладати необхідних зусиль щодо забезпечення своєї безпеки, а тому й вдалася до внутрішньодержавного заходу, що створило надалі відповідні умови для протистояння загрозам. При цьому введення особливого стану в державі було вимушеною мірою під якою слід розуміти надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень для відвернення загрози та забезпечення безпеки і здоров`я громадян, нормального функціонування національної економіки, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, захисту конституційного ладу.
24.02.2022 російською федерацією (далі – рф), державою-агресором, було першою застосовано збройну силу проти України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна.
Згідно з Конституцією України, вона є суверенною та незалежною державою, а її суверенітет поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.
Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагською конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднаннями України до Договору про нерозповсюдженням ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
В порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент рф, а також інші представники військово-політичного керівництва рф, всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднаннями України до Договору про нерозповсюдженням ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч.4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 №36/103, від 16.12.1970 №2734 (XXV) від 21.12.1965 №2131 (ХХ), від 14.12.1974 №3314 (ХХІХ), підготували та розв`язали із залученням підрозділів збройних сил рф агресивну війну та військовий конфлікт на території України.
У відповідь на вказані дії держави-агресора 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 Ч. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України. Який B подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку.
У свою чергу, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що він є громадянином України, військовозобов`язаним, оскільки під час дії воєнного стану за законом мобілізувати можуть таку категорії чоловіків, як придатних за станом здоров`я віком від 25 до 60 років без досвіду військової служби, так і обмежено придатних з досвідом та без досвіду служби, але, не маючи патріотичних переконань, у ситуації, що склалася, та з особистих інтересів і вигоди, оцінивши обстановку в умовах військового стану, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників держави-агресора вирішив стати на шлях протиправної діяльності та вчинив злочин проти основ національної безпеки України, пов`язаний з державною зрадою, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_5 , як громадянин України, який згідно із ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, умисно, з корисливих мотивів, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, добровільно, не пізніше 11 листопада 2024 року, вирішив прийняти участь у бойових діях на боці ворога (країни-агресора) – рф.
Реалізуючи свій протиправний кримінальний умисел, ОСОБА_5 , виїхав із окупованої території м. Севастополь АРК та прибув у м. Балашиха, Московської області, російської федерації, надалі ОСОБА_5 за власною ініціативою з корисливих мотивів, діючи з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України здійснив перехід на бік ворога, та сприяв збройній агресії зс рф проти України, з 11 листопада 2024 року, перебуваючи у м. Балашиха, Московської області, російської федерації, діючи добровільно, за відсутності ознак фізичного та психічного примусу, уклав контракт з міністерством оборони рф про проходження військової служби в збройних силах рф строком на 1 рік. Надалі, ОСОБА_5 з 11 листопада 2024 року протягом 3 днів проходив базову військову підготовку у навчальному таборі на території РФ, згодом ОСОБА_5 був розподілений до НОМЕР_2 мотострілецького полку НОМЕР_3 мотострілецької дивізії НОМЕР_4 загальновійськової армії збройних сил рф (військова частина НОМЕР_5 ). 
При цьому, ОСОБА_5 не вчинив жодних дій направлених на ухилення від проходження служби в зс рф або на добровільну здачу в полон Збройним Силам України. 
Після цього, не пізніше 24 квітня 2026 року, ОСОБА_5 продовжуючи реалізацію свого кримінального протиправного умислу, прибув на територію із приблизними географічними координатами 49.727369, 37.601240 в район поблизу 5 поверхової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 для участі у бойових діях проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань України, де 24 квітня 2026 року військовослужбовцями ЗСУ його було захоплено в полон.
Таким чином, ОСОБА_5 у зазначений вище період часу вчинив кримінально карані дії, пов`язані з державною зрадою, вчиненою в умовах воєнного стану, основними складовими взаємозв`язаними ознаками та мотивами якого є: 
- спеціальний антидержавницький прояв - вчинення діяння на шкоду інтересам України та корисливий мотив;
- мета - заподіяння шкоди національній безпеці України;
- перехід на бік ворога – рф, у вигляді участі в бойових діях на боці ворога у лавах НОМЕР_2 мотострілецького полку НОМЕР_3 мотострілецької дивізії НОМЕР_4 загальновійськової армії збройних сил рф (військова частина НОМЕР_5 ) у зв`язку з добровільним укладанням контракту з міністерством оборони рф;
- добровільний характер його протиправної, кримінальної протиправної діяльності, здійснений з власного бажання, без фізичного та психічного примусу;
- спрямованість всіх його дій, пов`язаних з переходом набік ворога та подальша участь у збройній агресії рф проти України – рф, і не приховане бажання цього, характеризують його усвідомленість того, що він умисно вчинив державну зраду в умовах воєнного стану.
ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення-злочин і його дії кваліфікуються за ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, вчинене в умовах воєнного стану. 
ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні при обставинах, вказаних вище визнав повністю про те, що він являючись уродженцем м. Находка Приморського края, і мешканцем м. Севастополь, Автономної республіки Крим, громадянином України, не вчиняв будь-яких дій щодо відмови від громадянства України, перебуваючи в умовах політичних подій в Україні з початку 2014 року, був обізнаним про окупацію російською федерацією деякіх міст України, анексії Криму росією, маючи паспорт громадянина України, отримав паспорт громадянина РФ. Виїхав із окупованої території м. Севастополь АРК та прибув у м. Балашиха, Московської області російської федерації. Здійснив перехід на бік ворога та сприяв збройної агресії зс РФ проти України, з 11 листопада 2024 року уклав контракт з міністерством оборони рф про проходження військової служби в збройних силах рф строком на 1 рік, з разовою виплатою в розмірі 400 000 руб. і кожного місяця у розмірі 200 000руб. Надалі протягом 3 днів проходив базову військову підготовку у навчальтному таборі на тетриторії рф, згодом був розподілений до 121 мотострілецького полку НОМЕР_3 мотострілецькохї дивізії НОМЕР_4 загальновійськової армії збройних сил рф (військова частина НОМЕР_5 ) і не чинив жодних дій, направлених на ухилення від проходлження служби в зс рф на добровільну здачу в полон Збройним Силам України. Не пізніше 24 квітня 2026 року прибув на територію в район поблизу 5 поверхової будівлі,що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , для участі у бойових діях проти підрозділів ЗСУ та інших формувань України, де 24 квітня 2026 року військовослужбовцями ЗСУ його було захоплено в полон.Просив не застосовувати до нього сувору міру покарання. Не заперечував проти розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України і йому відомі наслідки застосування положень цієї статті.
Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні просив обвинуваченого ОСОБА_5 суворо не карати, врахувати визнання вини обвинуваченим та призначити покарання підзахисному в мінімальних межах санкції відповідної частини даної статті. 
Враховуючи те, що ОСОБА_5 винним себе визнав повністю і не оспорює викладені в обвинувальному акті обставини скоєного кримінального правопорушення, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, немає сумніву в добровільності та істинності його позиції, колегія суддів, за згодою учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих з обставин по справі, які ніким не оспорюються, обмежившись показаннями обвинуваченого і дослідженням матеріалів кримінального провадження в частині даних, що характеризують його особу. Роз`яснивши учасникам судового розгляду застосування та наслідки ч. 3 ст. 349 КПК України.
Крім визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, його показання відповідають фактичним обставинам та пред`явленому йому обвинуваченню, ці фактичні обставини учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Колегія суддів вважає доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, вчинене в умовах воєнного стану, за яке він підлягає покаранню.
Вирішуючи питання про міру покарання, колегія суддів враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що впливають на його покарання.
ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин відповідно до ч. 6 ст.12 КК України.
Дослідженням даних про особу обвинуваченого встановлено наступне.
ОСОБА_5 є громадянином України, уродженець м. Нходка Приморський край , російська федерація, з повною середньою освітою, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовозобов`язаний, працездатний, який не працює, відповідно наданих відомостей, ОСОБА_5 , на стаціонарному психіатричном, наркологічному лікуванні в КНП ХОР « ОКПЛ№ 3» у період з 01.01.2012 року по тепершіній час ( 26.05.2026) не перебував,в поліклінічне відділення КНП ХОР « ОКПЛ№3» за амбулаторною допомогою не звертався під медичним наглядом у лікаря-психіатра,лікаря-нарколога не перебуває, зареєстрований та фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого. 
Обставиною, що пом`якшує покарання, в силу ст. 66 КК України, колегією суддів, встановлено визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання, в силу ст. 67 КК України, колегією суддів не встановлено.
Також, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 суди зобов`язані дотримуватись загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
При цьому, обвинуваченому за скоєний злочин має бути призначене покарання, яке необхідне і достатнє для виправлення та попередження з його боку нових злочинів.
Санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Тобто, конфіскація майна, як додаткове покарання, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України, є обов`язковим.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , колегія суддів, виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України, відношення особи до скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, думку сторони обвинувачення, та захисту, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення- злочин, передбачений ч. 2 ст. 111 КК України необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення йому найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі.
Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого, колегія суддів не знаходить у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
На думку, колегії суддів, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не суперечить таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Заходи забезпечення кримінального провадження, а саме будь-які рішення щодо обрання, продовження, зміни запобіжних заходів відносно обвинуваченого ОСОБА_5 судом не приймалися. 
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженні відсутні.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд, одночасно із ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
Долю речових доказів, суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 100, 349, 368-369, 370, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Визнати винуватим  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 111 КК України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його особистою власністю.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 27.05.2026.
Речові докази: матеріальні носії інформації - копія паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданий Гагарінським РВ УМВС України в місті Севастополі 25 серпня 1998 року, копія припису на виконання завдання в/ч НОМЕР_5 від 03.04.2025, копія контракту про проходження військової служби із міністерством оборони рф, копія паспорту громадянина рф, що належить ОСОБА_5 , військовий квиток НОМЕР_6 від 07.11.2024 на ім`я ОСОБА_5 , виданий ВК Раменського району Московської області РФ - після набрання вироком законної сили залишити на зберіганні в матеріалах кримінального провадження.
Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_5 – у той же строк з моменту вручення йому копії. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Головуючий: ОСОБА_1 

Судді: ОСОБА_12 

 ОСОБА_3