УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3430/25 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В. 
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Павицької Т.М., Бондар О.О.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/3430/25 за позовом  ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою адвокатом Саух Юлією Олегівною,
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. у м.Житомирі,

у с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через адвоката Саух Ю.О. звернулася до суду з позовом до Житомирської міської ради. Просила визначити їй ( ОСОБА_1 ) додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідачки ОСОБА_3 .
Позов обґрунтований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 . Через деякий час після смерті ОСОБА_3 вона ( ОСОБА_1 ) дізналася про наявність заповіту померлої, за яким все своє майно померла заповіла їй ( ОСОБА_4 ). «Пасічник» - це її дівоче прізвище. Останнє місце реєстрації та проживання померлої ОСОБА_3 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Незважаючи на наявність заповіту та всіх інших необхідних для оформлення спадщини документів, приватний нотаріус Білецька Н.С. відмовила їй ( ОСОБА_1 ) у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з неподанням ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців із дня смерті заповідачки ОСОБА_3 . Спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 до моменту звернення нею до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Н.С. не заводилася. У шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 вона ( ОСОБА_1 ) не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через необізнаність про наявність заповіту померлої, який вона знайшла значно пізніше вказаного вище строку. Крім того, через два місяці після смерті ОСОБА_3 почалося широкомасштабне вторгнення РФ в Україну. Воєнні дії наближалися до м.Житомира, а тому вона на певний час евакуювалася з м. Житомира та перебувала на території західної частини України. Шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 закінчувався 17 червня 2022 року. Весь цей час вона ( ОСОБА_1 ) не знала про наявність заповіту на свою користь, а тому впродовж шести місяців (своєчасно) не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . 

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 12 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через адвоката Саух Ю.О. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що на дату смерті ОСОБА_3 був живий її єдиний син ОСОБА_2 , який у першу чергу мав право на спадкування за законом після своєї матері – як спадкоємець першої черги. Дочка ОСОБА_2 - позивач ОСОБА_1 при живому синові померлої (своєму батькові) не була спадкоємицею своєї баби за законом і права на спадкування за законом не мала. У зв`язку з цим у ОСОБА_1 потреби та/чи обов`язку подати заяву про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_3 в установлений законом шестимісячний строк не було. Крім того, після смерті баби 17 грудня 2021 року до початку війни 24 лютого 2022 року пройшло лише два місяці і кілька днів, що є вкрай малим строком для сім`ї, яка переживає втрату близької людини. У цей період природним є зосередження на горі та похованні, а не на матеріальних чи юридичних питаннях. Тим більше, що ЦК України в частині першій ст.1270 прямо передбачає шестимісячний строк для прийняття або відмови від спадщини, що й дає родині підстави планувати вирішення спадкових питань у більш пізній, емоційно стабільніший час. Із початком повномасштабної збройної агресії РФ 24 лютого 2022 року безпекова ситуація на території м.Житомира зазнала суттєвого ускладнення, попри те, що безпосередніх наземних бойових дій у межах міста не велося, але наступальні дії в напрямку м.Києва створили реальну загрозу розширення фронту, оскільки бойові зіткнення відбувалися у населених пунктах, прилеглих до столиці, у тому числі на Макарівському напрямку, що є ключовим транспортним коридором між м.Києвом та м.Житомиром. Більше того, м.Житомир неодноразово зазнавав ракетно-бомбових ударів, унаслідок чого в місті виникали значні ризики для життя та здоров`я цивільного населення. Вказані обставини об`єктивно свідчили про наявність високого рівня небезпеки, що підтверджується масовою евакуацією жінок та дітей, яка розпочалася вже у перші дні та тижні війни. Твердження суду першої інстанції про те, що на території м.Житомира не велися і не ведуться активні бойові дії, не враховує комплексної воєнної обстановки, характеру загроз та фактичних обставин, що склалися в регіоні від початку збройної агресії РФ. Позивач ОСОБА_1 , мама на той час дворічної дитини, так само, враховуючи загальні ризики, тимчасово виїхала з м.Житомира на західну частину України. Питання спадщини баби ОСОБА_3 між позивачем та її батьком (третьою особою) ОСОБА_2 не розглядалося та не обговорювалося. Крім загального стану шоку, викликаного початком воєнних дій, страху та переживань позивач знала, що спадкоємцем покійної баби є її батько (єдиний син померлої) – спадкоємець за законом. Лише з часом після повернення до м.Житомира в особистих речах ОСОБА_3 у її квартирі позивач знайшла заповіт, складений бабою 30 листопада 2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М., зареєстрований в реєстрі за №1544, за яким все своє майно спадкодавець заповіла ОСОБА_4 . За таких обставин було з`ясовано, що наявність заповіту на її (позивача) користь робить ОСОБА_4 спадкоємцем за заповітом, яка має згідно з норм ст.1223 ЦК України першочергове право на спадкування. Отже, саме тоді, значно пізніше визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, коли позивач дізналася про наявність заповіту померлої ОСОБА_3 на свою користь, ОСОБА_1 із особи, яка не є спадкоємцем за законом першої черги або наступної черги (адже її батько, син померлої, на той час був живий), перетворюється на спадкоємця за заповітом. Велика Палата Верховного Суду за результатами вирішення справи №686/5757/23 (постанова від 26 червня 2024 року) дійшла переконання, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність не можна ототожнювати з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем й у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси, не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Тож необізнаність про наявність заповіту може бути оцінена як поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом. На постанову Верховного Суду у вказаній вище справі посилається і суд першої інстанції у своєму рішенні від 12 листопада 2025 року, в той же час неправильно застосовуючи правову позицію Верховного Суду – помилково рахуючи позивача ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті баби ОСОБА_3 спадкоємцем за законом. Вона нею не була, так як: на дату смерті баби ІНФОРМАЦІЯ_1 був живий син померлої – ОСОБА_2 – спадкоємець за законом першої черги; ОСОБА_1 , онука померлої, при живому батькові не закликалася до спадкування за законом після смерті своєї баби. Спадкодавець заздалегідь, задовго до своєї смерті (за більш ніж чотири роки), чітко визначила юридичну долю належного їй майна та заповіла квартиру АДРЕСА_1 саме позивачу ОСОБА_1 , але внаслідок оскаржуваного рішення суду першої інстанції квартира АДРЕСА_3 залишається без власника, адже: спадкоємцю за заповітом ОСОБА_1 у наданні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовили; спадкоємець за законом син спадкодавця ОСОБА_2 спадщину після матері не прийняв (заяву до нотаріуса не подавав, а також не був зареєстрованим разом із померлою матір`ю за однією адресою на дату її смерті та впродовж шести місяців після), поважних причин для отримання через суд додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після матері ОСОБА_2 не має; інші спадкоємці за законом відсутні; інші співвласники квартири відсутні, так як квартира повністю належала померлій ОСОБА_3 як єдиній власниці; у квартирі ніхто не зареєстрований; позивач не має можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання, а також місця проживання свого чоловіка та малолітньої дитини у квартирі, яку їй заповіла її баба. Для позивача зазначена квартира є основним і найбільшим матеріальним активом, і позбавлення можливості оформити своє спадкове право на неї призводить до істотного порушення житлових та майнових прав позивача. За таких умов формальне застосування норм без належного врахування реальних життєвих обставин призвело до грубого порушення права ОСОБА_1 на ефективний судовий захист, гарантований національним законодавством та усталеною практикою Європейського суду з прав людини.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача Житомирської міської ради та третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи відповідач та третя особа повідомлені належним чином. (а.с.184,189). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.28).

На момент смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 19 березня 2024 року №10-10/1994/2024. Інших осіб за вказаною адресою не зареєстровано (а.с.9).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 02 грудня 2017 року, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00044384960 від 04 квітня 2024 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_2 та онукою померлої ОСОБА_3 (а.с.61-64).

ОСОБА_2 є сином померлої ОСОБА_3 , що підтверджується повним витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 04 квітня 2024 року №00044385114 (а.с.61-62).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 листопада 2017 року №103838633 та копії свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1998 року № НОМЕР_2 , ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.10-11,15-16).

Згідно з складеним 30 листопада 2017 року ОСОБА_3 заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1544, все своє майно спадкодавець заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.60).

ОСОБА_1 05 квітня 2024 року звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Н.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті її баби ОСОБА_3 (а.с.57).

Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Н.С. від 05 квітня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 баби-заповідача ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не подала заяви про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк (а.с.72).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті баби ОСОБА_3 була спадкоємцем за законом. Доказів об`єктивних перешкод для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті баби у встановлений вимогами законодавства строк матеріали справи не містять. Відтак, незнання позивача про наявність заповіту не впливало на волевиявлення щодо подання такої заяви.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої ст.1269 ЦК України, частини першої ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя ст.1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року в справі №6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року в справі №527/1229/24, від 31 липня 2024 року в справі №127/2149/21.

Із урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо (постанови Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, від 22 березня 2023 року в справі №361/8259/18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2024 року в справі №686/5757/23 виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

Із урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі №686/5757/23 зазначено, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та таких загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість. 

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року в справі №6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2024 року в справі №686/5757/23 зазначила, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Із урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року справі №6-496цс17, про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, шляхом конкретизації, зазначивши таке:
- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;
- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;
- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;
- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Згідно з частинами першою-третьою ст.12, частинами першою п`ятою, шостою ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №129/1033/13-ц).

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що не належала до числа спадкоємців першої черги за законом після смерті баби, про існування заповіту, складеного на її ім`я 30 листопада 2017 року, не знала, та на момент смерті баби спадкоємцем першої черги є її син ОСОБА_2 , який у першу чергу мав право на спадкування за законом після смерті своєї матері. Відтак, позивач до моменту знаходження заповіту не знала та не могла знати, що вона за живого батька може успадкувати після смерті своєї баби, яка є матір`ю її батька, будь-яке майно. 

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивач як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не була обізнана за життя спадкодавця про складання нею заповіту на своє ім`я та дізналася про його існування випадково задовго після спливу строку для прийняття спадщини і не доступалася до спадщини за законом, бо є живим її батько, який мав прийняти спадщину після смерті своєї матері.

Отже, у ОСОБА_1 існували об`єктивні труднощі для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач не проживала з останньою, не була спадкоємцем за законом, а про існування заповіту дізналася лише після спливу шестимісячного строку, встановленого законом для подання заяви про прийняття спадщини.

За таких обставин, необізнаність спадкоємця ОСОБА_1 про наявність заповіту в цьому випадку є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не довела поважності причин пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга ст.2 ЦПК України).

Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції припустився непропорційного втручання у право позивача на спадкування майна після смерті баби ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи обставини, на які послалася позивач, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, яким визначає ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Саух Юлією Олегівною, задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 12 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: