ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

17 липня 2026 року	Справа №160/16800/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - 

УСТАНОВИВ:
16.06.2026 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виразились у порушенні строків розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , 25.10.2008 року, від 15 травня 2026 року, ненаданні інформації на запит, залишенні запити без розгляду та відповіді;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно протягом строків, передбачених ст. 20 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, розглянути запит на інформацію від 15 травня 2026 року, поданий ОСОБА_1 , як законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надавши на нього у повному обсязі запитувану інформацію та документи, а саме: інформацію (з наданням доказів) щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі № 160/2060/26, та отримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином оформлених документів відповідно до даного рішення суду;
- відповідно до вимог ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України винести окрему ухвалу, яку направити на адресу Міністра оборони України, для притягнення посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідальності за порушення вимог Конституції України, Закону України “Про доступ до публічної інформації при розгляді запиту на інформацію від 15.05.2026 року, поданого ОСОБА_1 , як законним представником в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.05.2026 року з метою підтвердження належного виконання відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/2060/20 позивач звернулась до відповідача із запитом на інформацію (в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації»), у якому просила надати інформацію (з наданням доказів) щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2026 року (справа №160/2060/26) та отримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином оформлених документів відповідно до даного рішення суду. Станом на день подання даного позову, відповідь на запит не отримана, запит відповідачем залишений без розгляду, що є порушенням вимог 20, 22, 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 07.07.2026 року. Також вказаною ухвалою суду від відповідача витребувано додаткові докази в даній справі.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
25.06.2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач із позовною заявою та матеріалами, що її обґрунтовують не погоджується, вважає її такою, що не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідач не залишав запит без розгляду, а розглянув його у встановленому законом порядку та надав відповідь заявнику. Позивач фактично не погоджується зі змістом наданої відповіді та вважає її недостатньою, однак така обставина не свідчить про бездіяльність відповідача або про залишення запиту без розгляду. Оскільки запит уже був розглянутий і відповідь надана, підстав для зобов`язання повторно розглядати той самий запит немає. Позивач фактично ототожнює незгоду зі змістом отриманих відповідей із їх відсутністю, тоді як ІНФОРМАЦІЯ_4 неодноразово надавав відповіді та надсилав їх поштовим зв`язком. ІНФОРМАЦІЯ_2 не залишав без розгляду звернення та запити ОСОБА_1 , а систематично надавав відповіді на її звернення у межах наданих законом повноважень. Факт направлення кореспонденції підтверджується описами вкладення, поштовими квитанціями та іншими доказами надсилання, які додаються до відзиву. Отже, відповідачем вчинялися всі необхідні дії щодо розгляду звернень позивача та доведення результатів їх розгляду до її відома. Саме по собі незадоволення позивача змістом наданих відповідей або її незгода з викладеною в них інформацією не свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень та не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Оскільки запит позивача був розглянутий, а відповіді надавалися та надсилалися заявнику, відсутні правові підстави для визнання дій чи бездіяльності відповідача протиправними, а також для зобов`язання повторно розглядати запит та надавати відповідь на нього. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 15.05.2026 року з метою підтвердження належного виконання відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/2060/20 ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до відповідача із запитом на інформацію (в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації»), у якому просила надати інформацію (з наданням доказів) щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2026 року (справа №160/2060/26) та отримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином оформлених документів відповідно до даного рішення суду. 
Вказану заяву позивачем було направлено на офіційну електронну пошту відповідача, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_5 
Станом на день подання даного позову, відповідь на запит позивачем не отримана.
Позивач, вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідача, які виразились у порушенні строків розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від 15 травня 2026 року, ненаданні інформації на запит, залишенні запити без розгляду та відповіді, звернулася до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з преамбулою Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-XII цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Відповідно до статей 1, 4 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.
Об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За змістом частини 1 статті 6 Закону №2657-XII, право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом.
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI.
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
За змістом статті 4 Закону №2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:
1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;
2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;
3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Стаття 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» всі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону №2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації з запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно зі статтею 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідно до статті 23 Закону №2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом.
Отримувати або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
При цьому, законодавець зобов`язує розпорядника інформації надати відповідь на письмовий запит запитувача інформації не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, яка має бути повною, достовірною та точною або мотивовану відмову у наданні запитуваної інформації у разі наявності підстав, визначених статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала (постанови від 27 лютого 2020 року в справі №800/304/17, від 01 квітня 2021 року в справі №9901/183/20, від 10 лютого 2022 року в справі №9901/369/21), що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Крім того, частиною 3 статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Отже, у разі якщо відповідач, як розпорядник, не володів запитуваною інформацією, то в силу положень частини 3 статті 22 Закону №2939-VI відповідний запит мав бути направлений відповідачем належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Так, предметом розгляду в даній справі є ненадання відповідачем відповіді на запит ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про надання інформації від 15 травня 2026 року.
Так, ухвалою суду від 22.06.2026 року було зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 в п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали надати до суду належним чином завірену копію листа/відповіді за результатами розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від 15 травня 2026 року.
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що відповідачем вчинялися всі необхідні дії щодо розгляду звернень позивача та доведення результатів їх розгляду до її відома. Крім того, відповідач зазначив, що факт направлення кореспонденції підтверджується описами вкладення, поштовими квитанціями та іншими доказами надсилання, які додаються до відзиву.
Однак, до поданого письмового відзиву відповідача долучено копії листів/відповідей щодо інших запитів позивача, а не спірного запиту про надання інформації від 15.05.2026 року.
Тобто, доказів належного розгляду та повідомлення позивача про результати розгляду її запиту про надання інформації від 15.05.2026 року відповідачем до суду не надано та в матеріалах даної справи відсутні. 
Суд зауважує, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18, у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21, у постанові Касаційного адміністративного суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , 25.10.2008 року, про надання інформації від 15 травня 2026 року.
Нормами частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).
Таким чином, суд вважає за необхідне відновити порушені права позивача шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно протягом строків, передбачених ст. 20 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, розглянути запит на інформацію від 15 травня 2026 року, поданий ОСОБА_1 , як законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повідомити її про результати розгляду вказаного запиту від 15.05.2026 року.
Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати у повному обсязі запитувану інформацію та документи, а саме: інформацію (з наданням доказів) щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі № 160/2060/26, та отримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належним чином оформлених документів відповідно до даного рішення суду задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними, з огляду на те, що спірний запит відповідачем взагалі не було досліджено на предмет наявності підстав для надання запитуваної інформації.
Щодо винесення окремої ухвали суду в порядку статті 249 КАС України, суд зазначає наступне.
Підставою для винесення окремої ухвали по справі позивач вважає допущені посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 порушення норм закону та вказує, що відповідачем не розглянуто запит на надання інформації від 15.05.2026 року.
Відповідно до ст.249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону (ч.1 ст. 249 КАС України).
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (ч.2 ст. 249 КАС України).
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно (ч.3 ст. 249 КАС України).
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (ч.4 ст.249 КАС України).
Із наведених приписів слідує, що норми КАС України надають суду можливість відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.
Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.
Суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.
Окрім цього, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.
При цьому, суд зазначає, що прийняття окремої ухвали повинно сприяти усуненню порушень закону, яке неможливо досягти шляхом прийняття рішення суду по суті вимог, заявленого позову або заяв.
Суд враховує, що в розглядуваній справі судом вирішено спірне питання тобто зобов`язано відповідача розглянути запит позивача на інформацію від 15 травня 2026 року, тобто належним чином захищено права позивача та усунуто порушення вимог Закону, відтак, відсутні підстав для прийняття окремої ухвали у відношенні відповідача.
Оцінивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність станом на час розгляду даної справи підстав для винесення окремої ухвали відповідно до ст. 249 КАС України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Доказів понесення судових витрат не пов`язаних із сплатою судового збору позивачем не надано. 
Тобто, у разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору судом не вирішується.
Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 9, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , 25.10.2008 року, про надання інформації від 15 травня 2026 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 повторно протягом строків, передбачених ст. 20 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, розглянути запит на інформацію від 15 травня 2026 року, поданий ОСОБА_1 , як законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повідомити її про результати розгляду вказаного запиту від 15.05.2026 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна