ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 569/7331/24
провадження № 61-13148св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвоката Шевчука Віктора Сергійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року і додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2025 року, ухвалені у складі суддіХаречка С. П., та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, ухвалені у складі колегії суддів:Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С., 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 17 листопада 2016 рокувона разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 на Інтернет ресурсі olx.ua знайшли оголошення від ОСОБА_3 про продаж двокімнатної квартири в стані після забудовника за адресою: АДРЕСА_1 . Вона (позивачка) зателефонувала за вказаним номером в оголошенні та домовилась про показ цієї квартири на 19 листопада 2016 року. Під час особистої зустрічі був ОСОБА_3 , який представився представником забудовника і менеджером з продажу, він провів їх в офіс фірми забудовника - Товариства з обмеженою відповідальністю ««Інвестиційна будівельна компанія «Град-Буд» (далі - ТОВ ««ІБК «Град-Буд»), який розташовувався на першому поверсі цього ж будинку. Директором цієї фірми був ОСОБА_5 . В офісі ОСОБА_3 показав документи на квартиру та ще якісь документи, пов`язані з цим будинком, та переконував, що все будівництво відповідає стандартам. ОСОБА_3 переконував їх, що квартира хороша, ніхто ще тут не жив і вони перші власники. Щоб переконатися, що жодних юридичних недоліків ця квартира немає, вони пішли до нотаріуса Кострикіна В. І. за адресою: АДРЕСА_2 , який сказав, що квартира «чиста», в судах не перебуває, їм немає за що турбуватись. Ціна цієї квартири озвучена 29 000,00 дол. США, вона та її матір зазначили, що у разі зменшення ціни будуть її купувати, на що ОСОБА_3 відразу погодився.
30 листопада 2016 року вона та її матір прийшли на зустріч до ОСОБА_3 в офіс ТОВ «ІБК «Град-Буд», де були ОСОБА_3 та нотаріус Кострикін В. І. , на цій зустрічі вони обговорювали підписання договору купівлі-продажу. Нотаріус Кострикін В. І. та ОСОБА_3 переконували їх, що у договорі варто вказати оціночну вартість квартири у сумі 5 000,00 дол. США, а інакше їм не вигідно її продавати, бо потрібно платити великі податки державі від юридичної особи ТОВ «ІБК «Град-Буд». На цю пропозицію вони не погодились і сказали, щоб була прописана повна вартість квартири. За порадою її знайомих вона звернулася до нотаріуса ОСОБА_7., який перевірив інформацію про квартиру та запевнив, що все добре, жодних причин боятись чи сумніватись немає.
02 грудня 2016 року вона та її матір прийшли в офіс до ОСОБА_7 , у якому вже були ОСОБА_3 з невідомою їм жінкою, яка виявилась ОСОБА_8 . У проекті договору купівлі-продажу продавцем квартири було зазначено не ТОВ «ІБК «Град-Буд»», а ОСОБА_8 . Нотаріус ОСОБА_7 переконав їх, що з квартирою все законно. Вони підписали договір купівлі-продажу, а вона (позивачка) передала особисто в руки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 28 500 дол. США.

Зазначала, що придбана нею квартира була у стані «після будівельників», тому з грудня 2016 року до березня 2018 року вони робили у квартирі капітальний ремонт, на що були затрачені значні кошти.
18 червня 2018 року вона та її матір вселилися в квартиру, а 18 серпня 2018 року їй надійшов великий пакет судових документів, позовів від громадянки ОСОБА_9 про витребування цієї квартири.
Вказувала на те, що на її звернення до ТОВ «ІБК «Град-Буд» її запевняли, що саме вона є законним власником квартири і що їй немає за що хвилюватися. Під час судових засідань, які розпочалися за її участі, виявилось, що юридична особа ТОВ «ІБК «Град-Буд» припинила свою діяльність з 01 січня 2019 року.
Наразі набрало законної сили судове рішення про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_10 , у якої право на цю квартиру виникло ще до укладення договору купівлі-продажу від 02 грудня 2016 року.
Зазначала, що їй як покупцю квартири заподіяно збитки у розмірі сплаченої вартості квартири в сумі 28 500,00 дол. США, яка витребувана у неї на користь ОСОБА_11 . На її звернення у телефонному режимі до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про добровільне відшкодування заподіяних їй збитків було відмовлено.
Вважала, що належними відповідачами у справі є ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 , які організували укладення 02 грудня 2016 року договору купівлі-продажу квартири та спільно отримали від неї суму 28 500,00 дол. США та використали на спільні потреби як цивільні дружина та чоловік. 

З урахуванням зазначеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 22, 661 ЦК України, просила суд стягнути солідарно із відповідачів на її користь заподіяні їй збитки у сумі 1 727 128,00 грн. 

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заподіяні їй збитки у сумі 1 727 128,00 грн.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі, а саме судовий збір, у розмірі 7 487,05 грн.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі, а саме судовий збір, у розмірі 7 487,05грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу квартири, всі домовленості щодо основних умов такого договору: предмету та ціни, обговорювала лише із ОСОБА_3 , який переконував її про наявність права власності на квартиру у продавців. Позивачка розраховувала на його добросовісність та порядність. Натомість саме ОСОБА_3 продав спірну квартиру через свою знайому ОСОБА_12 , яка не належала до ТОВ «Град-Буд». 
ОСОБА_12) 01 грудня 2016 року придбала квартиру без реального наміру набуття права власності на неї, а з метою продажу її ОСОБА_13 . 
02 грудня 2016 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_12 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, у якому вказана завищена вартість продажу квартири, саме через дії ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яка надалі стала його офіційною дружиною ОСОБА_3 . 
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідальність за завдані покупцю ОСОБА_1 збитки мають нести саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які спільними діями відчужили спірне майно та отримали кошти від позивачки у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості квартири, а тому дії обох відповідачів були незаконними, що спільно призвели до заподіяння позивачці шкоди.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2025 року заяву адвоката Курганської О. В. про ухвалення додаткового рішення у цій справі задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 600,00 грн та витрати за проведення експертизи у розмірі 8 380,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 600,00 грн та витрати за проведення експертизи у розмірі 8 380,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка у суді першої інстанції понесла витрати на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 11 200,00 грн та витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в сумі 16 760,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року залишено без зміни.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що продавець ОСОБА_8 не мала права продажу квартири, оскільки рішенням судуу справі № 569/26544/21, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення, стороною спору у якій була ОСОБА_8 , квартира була витребувана у ОСОБА_14 на користь ОСОБА_11 , про що ОСОБА_12 та ОСОБА_3 були обізнані, а тому на користь позивачки підлягають стягненню завдані їй збитки. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір збитків має визначатися у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості квартири на день ухвалення рішення. 

Постановою Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2025 року залишено без зміни.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу та витрат за проведення експертизи. Суд першої інстанції правильно взяв до уваги ту обставину, що відповідачі не подавали заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.Заява про стягнення судових витрат подана позивачкою із дотриманням строку, передбаченого цивільно-процесуальним законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтня 2025 року представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин частину першу статті 1166 та частину першу статті 1190 ЦК України.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка у справі зазнала як реальних збитків, так і упущеної вигоди, також матеріали справи не містять в собі доказів, що передумовою настання таких збитків для позивачки є саме безпосередня винна протиправна поведінка відповідачів, що свідчить про відсутність елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Позивачка обрала неправильний спосіб захисту, оскільки належним та основним способом захисту порушених прав позивача мала бути реалізація механізму повернення сторін у стан, який передував укладенню правочину, а саме застосування реституції, яка передбачена частиною першою статті 216 ЦПК України, щодо повернення коштів ОСОБА_2 , отриманих за оспорюваним договором коштів від позивачки. 
Разом із тим, якщо і повертатися до питання про стягнення збитків, на що вказує позивачка, з чим погодилися суди попередніх інстанцій, то слід зауважити, що частиною другою статті 216 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих внаслідок визнання правочину недійсним, має бути доведений самою позивачкою. Однак із змісту підстав позову жодним чином не вбачається аргументів та будь-яких розрахунків, які б доводили розмір заявленої суми збитків. В той же час у заяві про збільшення позовних вимог розмір збитків аргументується необхідністю повернення позивачу сум, що складають вартість такого нерухомого майна на дату розгляду спору, а не на дату його придбання позивачкою. Вказане свідчить, що фактично позивачка як на підставу позову посилається на необхідність застосування саме реституції, як одного із обов`язкових наслідків недійсності правочину, а просить стягнути збитки. Тобто має місце суперечність вимог позивача підставам його позову, яку не було розв`язано судами попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин.
Отже, позивачка обрала, а суди попередніх інстанцій погодили, невідповідний спосіб захисту власних порушених прав, оскільки вимоги про спричинення відповідачами збитків для позивачки не узгоджуються із наведеними нею у позові аргументами та доводами.
Стягуючи солідарно збитки з відповідача ОСОБА_3 , суди не врахували, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2016 року ОСОБА_3 не перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб між ними був зареєстрований 17 листопада 2019 року, а 01 листопада 2023 року - розірваний.
ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу від 02 грудня 2016 року, діяла виключно у власних особистих інтересах, а кошти, отримані від такого продажу, є її особистою власністю.
Твердження позивачки про перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цивільному шлюбі на час укладення вказаного правочину, не підтверджене жодними доказами, а ґрунтується лише на одних усних показах позивачки.
Посилання на те, що ОСОБА_3 знав про існування рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року, також не підтверджено жодними доказами. ОСОБА_3 не був учасником чи представником у справі, за наслідком розгляду якої Апеляційним судом Рівненської області 22 серпня 2014 року ухвалено судове рішення. ОСОБА_3 ніколи не був ні директором, ні посадовою особою, яка несла б відповідальність за діяльність ТОВ «ІБК «ГрадБуд» та за наслідки невиконання судових рішень з боку ТОВ «ІБК «ГрадБуд»). ОСОБА_3 не підписував жодних договорів від імені ТОВ «ІБК «ГрадБуд» щодо реалізації спірної нерухомості. Твердження щодо здійснення відповідних дій щодо безпосередньої реалізації спірного майна (розміщення оголошень чи пропозицій з продажу цієї квартири) саме ОСОБА_3 також не підтверджено позивачкою жодними доказами.
Належним відповідачем у спорі про стягнення збитків на користь позивачки, спричинених втратою придбаної нею квартири, є одноособовий власник та директор компанії забудовника ТОВ «ІБК «ГрадБуд»» ОСОБА_5 , який, будучи особою, відповідальною за діяльність компанії забудовника, допустив одночасну реалізацію одного й того ж об`єкта нерухомості двом покупцям та однозначно був обізнаний про існування як судових спорів щодо цієї квартири, яка була згодом витребувана у позивачки, так і про те, що вказана квартира була реалізована ТОВ «ІБК «ГрадБуд»», оскільки саме він від імені ТОВ «ІБК «ГрадБуд»» підписував відповідний договір-купівлі продажу. 
Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не звернув уваги на те, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу подані із порушенням строку, передбаченого ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявників зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) та у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 908/2261/17, від 30 червня 2022 року у справі № 916/1466/21.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Курганська О. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_16., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду 27 жовтня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду 05 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Відповідно до Розпорядження заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2026 року № 154/0/226-26, в зв`язку з відставкою судді ОСОБА_16 , у справі № 569/7331/24 призначено повторний автоматизований розподіл. 

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 лютого 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Кострикіним В. І. на підставі декларації по готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер РВ143143220447, виданої 18 листопада 2014 року, видавник - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області; договору про дольову участь та будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , серія та номер 1/2013, від 18 квітня 2013 року, який укладений між Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області та ТОВ «ІБК «Град-Буд», зареєстровано за ТОВ ««ІБК «Град-Буд» право власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_5 .

01 грудня 2016 року між ТОВ «ІБК «Град-Буд» (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1487 (вартість квартири 100 000,00 грн.)

02 грудня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 730 688,70 грн, що є еквівалентом 28 500,00 дол. США, відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України на день укладення договору, та отримані продавцем від покупця до підписання договору.

Пунктом 2.2 договору визначено, що підписання договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку з ним за продану квартиру та свідчить про відсутність у нього по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру, пов`язаних із виконанням пункту 2.1 договору.

Згідно із пунктами 3.1, 3.2, 3.3 договору купівлі-продажу від 02 грудня 2016 року продавець стверджує, що на момент укладення договору квартира не відчужена у будь-який спосіб та відсутні будь-які особи, що мають переважне право на її придбання, право володіння, користування квартирою не передано іншим особам, відсутні будь-які майнові права і претензії третіх осіб на квартиру, не є предметом спору в судах, під забороною, іпотекою, арештом не перебуває, адреса квартири не використовується як місцезнаходження юридичної особи. Продавець заявляє, що квартира належить йому на праві приватної власності і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру чи її частку, у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного кодексу України відсутні. Зміст вищевказаної заяви доведено до відома покупця. Податкова застава на майно та майнові права продавця відсутня.

Згідно з висновком судового експерта за результатом проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 03 травня 2024 року № 20/24, ринкова вартість вказаної квартири з врахуванням поліпшень становить 2 979 931,00 грн, без урахуванням поліпшень - 1 727 128,00 грн.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2022 року у справі № 569/26544/21, яке набрало законної сили, позовну заяву ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , треті особи: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7., ТОВ «Аванті-Буд», про визнання недійсним правочину, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права власності та витребування майна задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 02 грудня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7. та зареєстрований у реєстрі за № 893, з моменту його укладення.
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності № 32687087 від 02 грудня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7.
Визнано за ОСОБА_11 право власності на квартиру АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1102432556101).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 04 січня 2006 року між ТОВ «Аванті-Буд» (виконавець) та ОСОБА_17 (учасник) був укладений договір № 54-2/2006 пайової участі у будівництві житлового чотирнадцятиповерхового будинку на АДРЕСА_4 .
22 квітня 2009 року між ОСОБА_17 (учасник) та ТОВ «Аванті-Буд» (виконавець) було укладено додатковий договір № 1 до договору № 54-2/2006 пайової участі у будівництві житлового чотирнадцятиповерхового цегляного будинку на АДРЕСА_4 , відповідно до якого учасник може переуступити право вимоги за цим договором на користь інших фізичних або юридичних осіб до фактичної здачі в експлуатацію об`єкта будівництва.
ОСОБА_17 сплатила внесок згідно з договором № 54-2/2006 повністю, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 16 липня 2010 року № 15/07, а також квитанціями № 326516 від 12 червня 2008 року, № 265038 від 12 червня 2008 року, № 290913 від 27 червня 2008 року, № 348740 від 31 липня 2008 року, № 90 від 16 липня 2010 року, листом № 42 від 01 лютого 2016 року.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2011 року (справа № 2-6593/11) позовні вимоги ОСОБА_17 до ТзОВ «Аванті-Буд» про визнання майнових прав на житлові приміщення задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_17 майнові права на об`єкт інвестування, яким виступає квартира АДРЕСА_3 .
15 серпня 2012 року між ОСОБА_17 (цедент) та ОСОБА_11 (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого до Цесіонарія перейшло право вимоги цедента на суму пайового внеску у розмірі 364 331,00 грн. в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього договору.
30 вересня 2011 року ТОВ «Аванті-Буд» та ТОВ «ІБК «Град-Буд» уклали договір № 08-09/11, згідно з яким ТОВ «Аванті-Буд» є інвестором-забудовником.
Відповідно до довідки до договору № 08-09/11 від 30 вересня 2011 року, ТОВ «Аванті-Буд» заявляє, що на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 (друга черга будівництва), були укладені договори пайової участі, за якими у ТОВ «Аванті-Буд» виникають боргові зобов`язання перед пайовиками, чиї кошти були перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Аванті-Буд», які обліковуються по бухгалтерському обліку ТОВ «Аванті-Буд» на балансовому субрахунку 361 в розрізі пайовиків, зокрема ОСОБА_17 за договором № 54-2/2006 від 04 січня 2006 року.
18 квітня 2013 року між УМВС України в Рівненській області та ТОВ «ІБК «Град-Буд» укладено договір № 1-2013 про дольову участь та будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , предметом якого, відповідно до пункту 1.1 є дольова участь сторін щодо добудови та введення в експлуатацію другої черги житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці по АДРЕСА_4 .
Відповідно до акта розподілу площ до договору № 1/2013 про дольову участь та будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , від 18 квітня 2013 року відбувся розподіл житлової площі між УМВС України в Рівненській області та ТОВ «ІБК «Град-Буд». У розпорядження УМВС України в Рівненській області віднесені, зокрема, квартири АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 у чотирнадцятиповерховому будинку. Решта площ залишилось у розпорядженні ТОВ «ІБК «Град-Буд».
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року у справі № 569/16918/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_11 - адвоката Іванюка І. В. задоволено. Рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2014 року скасоване. У позові ТОВ «ІБК «Град-Буд» до ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , треті особи: приватний нотаріус Самсонюк О. А., ТОВ «Аванті-Буд», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) відмовлено.
18 листопада 2014 року в Управлінні ДАБІ у Рівненській області зареєстрована Декларація про готовність другої черги будівництва житлово-адміністративного комплексу на АДРЕСА_4 .
ТОВ «ІБК «Град-Буд», на порушення вимог договору № 54-2/2006 від 04 січня 2006 року, квартиру АДРЕСА_3 як об`єкт будівництва для ОСОБА_11 (цесіонарій) не передав, чим порушив її право власності.
01 грудня 2016 року між ТОВ «ІБК «Град-Буд» (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1487.
На час укладення цього договору, товариству ТОВ «ІБК «Град-Буд» було відомо про наявність рішення Рівненського міського суду від 10 листопада 2011 року (справа № 2-6593/11), яким визнано майнове право ОСОБА_17 на квартиру та про наявність рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року у справі № 569/16918/13-ц щодо правомірності відступлення права вимоги (цесії) від ОСОБА_17 (цедент) до ОСОБА_11 (цесіонарій).
Проте, зареєструвавши за собою право власності на вищевказану квартиру, відповідач порушив майнові права позивача.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 569/2823/18 апеляційну скаргу ОСОБА_11 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 травня 2021 року скасоване. Позов ОСОБА_11 до ТОВ «ІБК «Град-Буд» (припинило діяльність з 16 серпня 2018 року), ОСОБА_8 , треті особи: ТОВ «Аванті-Буд», приватний нотаріус Кострикін В. І., ОСОБА_13 , задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 01 грудня 2016 року між ТОВ «ІБК «Град-Буд» та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1487, з моменту його укладення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В. С. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (частина перша статті 661 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм закону свідчить про те, що положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним).

Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України).

Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України) і, відповідно, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, так і зобов`язальним, але у будь-якому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі.

Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому немає значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Отже, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України.

У статті 661 ЦК України визначене право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару. При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних положень статей 22 і 623 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що продавець ОСОБА_12 не мала права продажу квартири, що встановлено рішенням суду у справі № 569/26544/21, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення для цієї справи.

Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. Ухвалюючи рішення про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.

Отже, суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подання позову. Але застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).

Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України, якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності.

Такі правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447сво22).

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі № 756/10726/23 (провадження № 61-15029св25) вказано: «Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині розміру збитків, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, обґрунтовано вказав, що районний суд помилко стягнув з товариства на користь позивача на відшкодування понесених збитків суму, сплачену за придбання квартири, яка вказана у договорі купівлі-продажу від 16 грудня 2015 року, тобто 322 279,00 грн. ТОВ «ФК «Вектор плюс», як продавець квартири, повинно відшкодувати ОСОБА_1 збитки у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості квартири - 1 251 650,00 грн, яка підтверджується звітом про оцінку вартості нерухомого майна, якому судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку в розумінні статті 89 ЦПК України, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині».

Підсумовуючи наведене, слід зробити висновок про те що розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом станом на час розгляду справи і відшкодовуються продавцем.

Апеляційний суд, надавши належну правову оцінку висновку судового експерта за результатом проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 03 травня 2024 року № 20/24, дійшов правильного висновку про те, що позивачка має право на відшкодування понесених нею збитків у розмірі 1 727 128,00 грн.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин частину першу статті 1166 та частину першу статті 1190 ЦК України, не спростовують правильного по суті висновку суду про наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки як покупця з відповідачки ОСОБА_2 як продавця, збитків на підставі статті 661 ЦК України, які були завдані внаслідок витребування квартири у покупця на підставі рішення суду.

Разом із тим, стягуючи солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заподіяні їй збитки у сумі 1 727 128,00 грн, суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_3 не був стороною договору купівлі-продажу, а тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 суд мав відмовити.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-третьою статті 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 134, 141 ЦПК України, кореспондується з її обов`язками:
- по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору;
- по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі;
- по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (див. постанову Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19).

Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви сторони про те, що докази, які підтверджують розмір понесених нею судових витрат будуть подані до закінчення судових дебатів у справі, зокрема, закон не вказує на те, що така заява повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (див. постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 та від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21).

Враховуючи наведене, якщо сторона у справі подала докази понесення витрат на правничу допомогу в межах визначеного нормами процесуального законодавства п`ятиденного строку з дати ухвалення рішення суду, про що було попередньо зроблено заяву до закінчення судових дебатів, то в такому випадку стороною у справі дотримано процесуальні вимоги щодо порядку та строків подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу для вирішення судом питання щодо їх стягнення з іншої сторони.

Зазначені норми не встановлюють обов`язку сторони у справі додатково наводити поважні причини неможливості подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі, достатньо лише зробити відповідну заяву до закінчення судових дебатів у справі.

Колегія суддів зазначає, що якщо стороною у справі дотримано процесуальних вимог щодо порядку та строків подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та надано докази, які підтверджують розмір таких витрат, то відмова у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу лише з тих підстав, що стороною у справі не наведено обґрунтування поважності причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів, може свідчити про порушення права особа, на користь якої ухвалене судове рішення, на відшкодування судових витрат.

У справі, яка переглядається, встановлено, що у заяві про збільшення позовних вимог від 05 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Курганська О. В., зазначила, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу та витрати за проведення експертизи. Крім того, до закінчення судових дебатів у справі представник позивачки зробила відповідну заяву про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть надані докази про понесені позивачкою судові витрати, що відповідає вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України.

З огляду на вказане, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу подані із порушенням строку, передбаченого ЦПК України.

Разом із тим, враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 200,00 грн та витрати за проведення експертизи у розмірі 16 760,00 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків скасувати та у задоволенні вимог до цього відповідача відмовити, а в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяних їй збитків у сумі 1 727 128,00 грн - залишити без змін; 
в частини вирішення судового збору - змінити, стягнувши всю суму судового збору з відповідача ОСОБА_2 . Додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід змінити, стягнувши витрати на професійну правничу допомогу та за проведення експертизи з відповідача ОСОБА_2 . 

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У цій справі касаційну скаргу задоволено частково. Судові рішення у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин сплачений ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 767,10 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 9 017,03 грн підлягає стягненню з позивачки на його користь.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвоката Шевчука Віктора Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків відмовити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків у сумі 1 727 128,00 грн залишити без змін.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року в частині вирішення питання судових витрат змінити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі, а саме судовий збір у розмірі 14 974,10 грн.

Додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року змінити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200,00 грн та витрати за проведення експертизи у розмірі 16 760,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 767,10 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 9 017,03 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Н. Ю. Сакара