ЄУН справи: 336/2936/24>
Номер провадження: 1-кп/336/381/2026
ВИРОК
Іменем України
28 липня 2026 року      м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участі прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 
обвинуваченого ОСОБА_11 
захисника адвоката ОСОБА_12 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням
ОСОБА_11 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Матвіївка Запорізької області, громадянина України, мешкає у АДРЕСА_1 , не одруженого, раніше судимого:
вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.02.2021 року за ст. 185 ч. 1 КК України до 100 годин громадських робіт (покарання відбув);
вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2024 року за ст. 309 ч. 1 КК України із застосуванням положень ст. 71, 58 КК України до 1 року 1 місяця службового обмеження з відрахуваннями 20% від суми грошового забезпечення,
у скоєнні злочину, передбаченого ст. 408 ч. 4 КК України,—
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_11 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді санітара евакуаційного відділення медичної роти ВЧ НОМЕР_1 , 09 жовтня 2023 року приблизно о 19.20 годині, діючи в умовах воєнного стану, з метою ухилення від проходження військової служби, умисно самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів ВЧ НОМЕР_1 , розташоване у АДРЕСА_2 , після чого свої службові обов?язки не виконував, заходів до повернення до військової частини не приймав, про своє місцезнаходження командуванню і в органи військового управління не повідомляв.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 вину у скоєнні злочину визнав частково. По суті пояснив, що на військовій службі перебував з лютого 2023 року, мав проблеми зі здоров`ям, про що повідомляв командирів. Також ОСОБА_11 вказував, що один з командирів примушував його виконувати роботу, яку він не міг робити за станом здоров`я, а саме копати, а також він зазнавав дискримінаційного ставлення, адже йому не надавали відпустку. Влітку 2023 року він пройшов ВЛК, яка встановила наявність певних обмежень, після чого був переведений на посаду санітара евакуаційного відділення. 09.10.2023 року він прийняв рішення піти з військової служби, зібрав речі та на автомобілі поїхав додому, де і перебував до моменту затримання у березні 2024 року. Обвинувачений вказував, що військовою частиною не вживалось заходів щодо його розшуку за місцем проживання, хоча саме там він і перебував.
Судом за клопотанням сторони обвинувачення та захисту допитано свідка, досліджені письмові докази.
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що працює на посаді водія-санітара ВЧ НОМЕР_1 . На початку жовтня 2023 року виявили зникнення ОСОБА_11 , шукали його поблизу місця розташування підрозділу, також у м. Запоріжжя, телефонували, але він не відповідав.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.
Наказом від 19.08.2023 року ОСОБА_11 призначено на посаду санітара евакуаційного відділення медичної роти ВЧ НОМЕР_1 .
Рапортом від 10.10.2023 року командир медичної роти ВЧ НОМЕР_1 повідомлено командиру військової частини про відсутність під час перевірки наявності особового складу солдата ОСОБА_11 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.10.2023 року призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_11 .
Згідно із актом службового розслідування підтверджено відсутність на військовій службі ОСОБА_11 з 09.10.2023 року, вирішено притягнути його до дисциплінарної відповідальності.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №3350 від 03.11.2023 року ОСОБА_11 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, накладено стягнення «сувора догана».
За місцем проходження служби ОСОБА_11 характеризується негативно, як військовослужбовець, який ставиться до виконання службових обов`язків безвідповідально, не реагує на критику, не відповідає займаній посаді, про що вказано у службовій характеристиці.
Згідно із довідкою ВЛК від 07.08.2023 року проведено огляд ОСОБА_11 , виявлено певні захворювання, які як пов`язані, так і не пов`язані з проходженням військової служби, ОСОБА_11 визнаний придатним до військової служби та непридатним до служби у високомобільних десантних військах.
Стороною захисту надані медичні документи щодо наявності у ОСОБА_11 певних захворювань, які були враховані у висновку ВЛК.
З медичної характеристики від 14.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_11 за період проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 за медичною допомогою не звертався, на лікуванні не перебував.
Згідно із довідкою КНП «ОКЗЗПД» від 23.03.2024 року ОСОБА_11 в період часу з 11 по 12.11.2023 року перебував на лікуванні у вказаному закладі з діагнозом: гостра інтоксикація психоактивними речовинами, алкоголем.
05.03.2024 року ОСОБА_11 був затриманий.
Інших доказів учасниками провадження не надавалось, сторони обвинувачення та захисту вказали, що судом були досліджені усі докази, які вони вважали необхідним надати.
Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що показаннями обвинуваченого та свідка, а рівно і дослідженими письмовими доказами підтверджений факт того, що ОСОБА_11 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, 09 жовтня 2023 року самовільно залишив місце служби, виїхав за межі місця розташування свого підрозділу та не вживав заходів для повернення до військової служби до моменту його затримання.
Стороною захисту вказувалось, що причиною ухилення ОСОБА_11 від військової служби були незадовільний стан здоров`я та конфлікт із командиром.
Водночас суд зауважує, що ОСОБА_11 був направлений на ВЛК, якою у свою чергу враховані усі його захворювання та наданий висновок про придатність до військової служби з певними обмеженнями, пов`язаними із станом здоров`я.
У відповідності до висновку ВЛК від 07.08.2023 року ОСОБА_11 19.08.2023 року був призначений на посаду санітара евакуаційного відділення медичної роти, будь-яких даних щодо наявності у ОСОБА_11 протипоказань щодо виконання службових обов`язків на цій посаді суду стороною захисту не надано.
Сам ОСОБА_11 вказував про те, що начебто його примушували виконувати роботу, яку він не міг виконати за своїм фізичним станом, водночас ОСОБА_11 не конкретизовано ким саме та як часто йому доручали подібну роботу.
При цьому ОСОБА_11 з цього приводу нікуди не звертався, а даних про те, що виконання цієї роботи негативно позначилось на його здоров`ї немає, адже відсутні відомості про те, що ОСОБА_11 проходив будь-яке лікування у медичних закладах після самовільного залишення військової частини, окрім лікування гострої інтоксикації психоактивними речовинами, алкоголем у листопаді 2023 року.
Також обвинувачений наголошував на тому, що командування його підрозділу та військової частини не вживало заходів для його розшуку, а він у свою чергу не переховувався, перебуваючи за місцем проживання.
Натомість, на переконання суду, будь-якого значення для кваліфікації дій особи те, які саме заходи після самовільного залишення військової служби така особа вживала для переховування та чи вживала вона такі заходи взагалі, не має.
До обов`язків командування військової частини не входить розшук військовослужбовців у разі самовільного залишення ними місця несення служби.
В цьому випадку істотними для вірної кваліфікації є дії самого військовослужбовця, а саме чи намагався він повернутись на військову службу, чи повідомляв командування про своє місце перебування.
ОСОБА_11 в судовому засіданні не виявляв бажання повернутись на військову службу, а протягом двох з половиною років з моменту самовільного залишення військової служби не вживав активних заходів для повернення до ВЧ НОМЕР_1 , а рівно і не намагався влаштуватись на службу до іншої військової частини.
При цьому для кваліфікації дій особи як дезертирства та визначення наявності суб`єктивної сторони даного злочину не мають істотного значення особисті мотиви особи, яка ухиляється від військової служби, важливим є сама наявність сформованого умислу на ухилення від військової служби.
На думку суду, сама по собі відмова ОСОБА_11 скористатись можливістю бути звільненим від кримінальної відповідальності у відповідності до положень ст. 401 ч. 5 КК України, враховуючи чітке розуміння ОСОБА_11 тяжкості інкримінованого злочину та можливості отримати покарання у виді позбавлення волі у відповідності до санкції ст. 408 ч. 4 КК України, свідчить не про його бажання тимчасово ухилитись від військової служби в конкретній військовій частині чи підрозділі, а про намір взагалі її не проходити в подальшому, що як раз і є відмінною ознакою суб`єктивної сторони такого злочину як дезертирство.
Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та тривав станом на жовтень 2023 року, тож самовільне залишення місця служби обвинуваченим сталось у період воєнного стану.
Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_11 у скоєнні злочину знайшла своє підтвердження та доведена належними та допустимими доказами та кваліфікує його дії за ст. 408 ч. 4 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
При дослідженні документів, які характеризують особистість ОСОБА_11 , судом встановлено, що обвинувачений раніше судимий, не одружений, не працює, на обліку в наркологічному або психіатричному закладі не перебуває.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Обставиною, яка пом`якшує покарання є часткове визнання вини у скоєнні злочину.
При обранні виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_11 та яке має досягти мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а саме кари та виправлення, а рівно і запобігання скоєнню інших злочинів, суд виходить з того, що обвинувачений вчинив злочин, який чинним законодавством віднесений до категорії особливо тяжких, не висловив будь-яких ознак каяття, не займається суспільно корисною діяльністю, хоча є цілком працездатним, тож суд не вбачає підстав обмежуватись мінімальним строком покарання, передбаченим санкцією статті.
До строку покарання також слід зарахувати строк попереднього ув`язнення.
Крім того, оскільки ОСОБА_11 не відбуте покарання за вироком суду від 22.01.2024 року, тож покарання слід призначити із застосуванням положень ст. 70 ч. 4 та ст. 72 КК України (при перерахунку у відповідності до положень ст. 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідають три дні службового обмеження для військовослужбовців).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 408 ч. 4 КК України,—
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_11 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 408 ч. 4 КК України, та призначити покарання у виді шести років позбавлення волі.
В порядку ст. 70 ч. 4 КК України до призначеного покарання зарахувати покарання, не відбуте за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2024 року, остаточно визначивши ОСОБА_11 шляхом часткового складання призначених покарань покарання у виді шести років двох місяців позбавлення волі.
До строку покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 05 березня 2024 року по 17 вересня 2024 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та рахувати строк відбування покарання з дати набрання вироком суду законної сили.
Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Суддя         ОСОБА_1