ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.02.2026 | Справа № 910/5435/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Київської міської ради 
до  Автостояночного кооперативу "Славутич" 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна 
про  усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан

Представники учасників справи:
Від позивача: не з`явився;
Від відповідача: Гордієнко Н.П.; Титаренко Ю.Д.;
Від третьої особи: не з`явився.
Присутні у судовому засіданні: Шуляківський О.Я.; Шуляківська О.М.; Ігнатуша Н.М.; Осадчий О.П.; Сінельник М.С.; ОСОБА_1 ; Тополянський О.Н.- вільні слухачі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2025 року Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Автостояночного кооперативу "Славутич" (далі - АК "Славутич"/Кооператив) про:
- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 № 59157281 на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич";
- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич";
- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання АК "Славутич" знести об`єкт самочинного будівництва: а саме, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва з приведенням їх у придатний для використання стан.
Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 116, 123 Земельного кодексу України, статті 376 Цивільного кодексу України та положення Закону України "Про містобудівну діяльність" обґрунтовані тим, що земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва не відводилася Київською міською радою, як єдиним розпорядником земель комунальної власності відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, дозволу на будівництво не надавалося, а тому земельна ділянка підлягає звільненню з приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення нерухомого майна та поверненню земельної ділянки позивачу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 03.06.2025 скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 та передано справу № 910/5435/24 до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.
За результатами повторного автоматизованого розподілу справу № 910/5435/24 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2025 прийнято справу № 910/5435/24 до свого провадження суддею Літвіновою М.Є., підготовче засідання призначено на 21.07.2025.
21.07.2025 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача просив суд продовжити строк для надання письмових пояснень до 31.08.2025.
Представник третьої особи у підготовче засідання 21.07.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0610265522591.
Представник відповідача у підготовчому засіданні 21.07.2025 підтримав прохання про продовження строку для надання письмових пояснень.
Представник позивача у підготовчому засіданні 21.07.2025 поклався на розсуд суду щодо вирішення питання про продовження строку для подачі письмових пояснень.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/5435/24 на 08.09.2025.
08.09.2025 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.
Представник третьої особи у підготовче засідання 08.09.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2025, яка була надіслана на адресу: 03048, м. Київ, вул. Пулюя Івана, прим.17 був повернутий на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Судом у підготовчому засіданні 08.09.2025 відкладено розгляд клопотання відповідача про витребування доказів від 08.09.2025 до встановлення фактичних обставин справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/5435/24 на 29.09.2025.
26.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
Представник третьої особи у підготовче засідання 29.09.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.
Представник відповідача у підготовчому засіданні 29.09.2025 підтримав клопотання про витребування доказів від 08.09.2025.
Представник позивача у підготовчому засіданні 29.09.2025 вирішення питання щодо задоволення клопотання відповідача про витребування доказів поклався на розсуд суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Київської міської ради наступні документи: інформацію щодо чинної в період з 01.01.1980 по 31.12.1980 і станом на 02.07.2021 та 02.05.2024 на території Київської міської ради містобудівної документації (генерального плану, детального плану, плану зонування), які охоплюють земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Поповича Космонавта, 16 (перейменування даної вулиці з "Космонавта Волкова" здійснено на підставі рішення Київської міської ради від 23.03.2023 №6276/6317), з кадастровим № 8000000000:62:026:0026 (присвоєним земельній ділянці в 2023 році) та які бажають її функціональне призначення; викопіювання (витяг) із чинної (у разі її наявності) в період з 01.01.1980 по 31.12.1980, і станом на 02.07.2021 та 02.05.2024 містобудівної документації території (генерального плану, детального плану, плану зонування), які охоплюють земельну ділянку, розташовану за до: м. Київ, вул. Поповича Космонавта, 16 (перейменування даної вулиці з "Космонавта Волкова" здійснено на підставі рішення Київської міської ради від 23.03.2023 № 6276/6317), з кадастровим №8000000000:62:026:0026 (присвоєним земельній ділянці в 2023 році) та які бажають її функціональне призначення. Підготовче засідання відкладено на 20.10.2025.
Представник третьої особи у підготовче засідання 20.10.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067011122504.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/5435/24 на 03.11.2025 повторно в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Київської міської ради документи, які витребовувались ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2025.
03.11.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
Представник третьої особи у підготовче засідання 03.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067024593417.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/5435/24 на 24.11.2025.
Представник позивача у підготовче засідання 24.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою від 03.11.2025 про відкладення розгляду справи.
Представник третьої особи у підготовче засідання 24.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067032880298.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання по справі № 910/5435/24 на 17.12.2025.
16.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.
Представник третьої особи у підготовче засідання 17.12.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.
Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2025, яка була надіслана на адресу: 03048, м. Київ, вул. Пулюя Івана, прим.17 був повернутий на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Представник позивача у підготовчому засіданні 17.12.2025 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Представник відповідача у підготовчому засіданні 17.12.2025 не заперечував щодо задоволення усного клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання.
Судом у підготовчому засіданні 17.12.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про задоволення усного клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання відкладено на 12.01.2026.
26.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення.
11.01.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення. 
Представник третьої особи у підготовче засідання 12.01.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/5435/24 по суті на 02.02.2026.
30.01.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло повідомлення по справі.
Представник третьої особи у судове засідання 02.02.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник позивача у судовому засіданні 02.02.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 02.02.2026 заперечив проти заявлених позовних вимог.
Судом у судовому засіданні 02.02.2026 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 16.02.2026.
13.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла промова у судових дебатах.
Представник третьої особи у судове засідання 16.02.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник позивача у судове засідання 16.02.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про оголошення перерви по справі № 910/5435/24 від 02.02.2026.
Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2026 заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третьої особи.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 16.02.2026.
У судовому засіданні 16.02.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.10.2023 Автостояночний кооператив "Славутич" звернувся до Київської міської ради із заявою № 594144236 про передачу земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування паркінгу та автостоянки.
Так, позивач у позовній заяві зазначає, що за результатами розгляду зазначеної заяви Київській міській раді (далі - КМР, позивач) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою Оленою Олександрівною (далі - приватний нотаріус Фролова О.О.) прийнято рішення від 07.07.2021 № 59157281 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за Автостояночним кооперативом "Славутич" (далі - відповідач, АК "Славутич") зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (кв.м): 34.2, а саме: пропускний пункт літ. " 1А" - загальною площею 32,2 кв.м.; господарська будівля літ. " 1В" - загальною площею 2,0 кв.м.; крита естакада літ. " 1Б" (далі - об`єкт нерухомого майна), що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва (далі - земельна ділянка).
Підставою для винесення приватним нотаріусом Фроловою О.О. даного рішення є технічний паспорт, серія та номер: 00845, виданий 03.06.2021; видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП"; довідка, серія та номер: № 117/21, видана 03.06.2021, видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП".
При цьому позивач у позовній заяві зазначає, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича/ Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва у власність чи користування, будь-яким юридичним чи фізичним особам у власність/користування не приймала.
Отже, позивач стверджує, що дані факти свідчать про вчинення відповідачем та приватним нотаріусом Фроловою О.О. дій, направлених на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав земель комунальної власності у місті Києві.
Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки, позивач зазначає, що рішення приватного нотаріуса Фролової О.О. 07.07.2021 № 59157281 щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна можуть призвести до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а отже, за твердженнями позивача, підлягає скасуванню з огляду на таке.
Так, позивач зазначає, що приватним нотаріусом Фроловою О.О., в порушення норм законодавства, належним чином не здійснено перевірку поданих відповідачем документів та лише на підставі технічного паспорту, серія та номер: 00845, виданого 03.06.2021, видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП"; довідки, серія та номер: № 117/21, виданої 03.06.2021, видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП", винесено рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за АК "Славутич".
Разом з тим, за доводами позивача, дане рішення реєстратора підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте приватним нотаріусом Фроловою О.О. з порушенням вимог пункту 2 частини третьої статті 10, пункту 1 частини першої статті 23 Закону, абзацу першого пункту 12, абзацну першого пункту 14, пункту 41 Порядку № 1127.
Крім того, позивач вважає, що ефективним захистом порушеного права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є також припинення права власності AT "Славутич" на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва, не була відведена Київською міською радою як єдиним розпорядником земель комунальної власності відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, а тому, земельна ділянка підлягає звільненню, приведенню у придатний для використання стан шляхом знесення нерухомого майна та поверненню позивачу.
Враховуючи вищевикладене, Київська міська рада звернулася до суду з даним позовом та просить суд: 
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової Олени Олександрівни про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 № 59157281 на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (кв.м): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" - загальною площею 32,2 кв.м.; господарська будівля літ. " 1В" - загальною площею 2,0 кв.м.; крита естакада літ. " 1Б", що розташований н а . земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за Автостояночним кооперативом "СЛАВУТИЧ";
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припиненням права власності на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (кв.м): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" - загальною площею 32,2 кв.м.; господарська будівля літ. " 1В" - загальною площею 2,0 кв.м.; крита естакада літ. " 1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за Автостояночним кооперативом "СЛАВУТИЧ";
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання Автостояночного кооперативу "СЛАВУТИЧ" знести об`єкт самочинного будівництва: а саме, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (кв.м): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" - загальною площею 32,2 кв.м.; господарська будівля літ. " 1В" - загальною площею 2,0 кв.м.; крита естакада літ. " 1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва з приведенням їх у придатний для використання стан.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо заявлених позовних вимог та вказав на те, що останній здійснює свою діяльність з надання послуг зі зберігання автотранспортних засобів члені кооперативу як правонаступник товариства "Автолюбитель" та є титульним володільцем земельної ділянки. Крім того документальним підтвердженням добросовісного тривалого титульного володіння відповідачем спірною земельною ділянкою є також видана Київським міським центром земельного кадастру довідка № 10-11587/2015 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, на підставі якої кооператив систематично сплачує земельний податок.
Правомірність користування земельною ділянкою підтверджується рішенням Господарського сулу міста Києва від 28.03.2023 у справі № 910/4435/22.
Як стверджує відповідач, відповідно до документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна: автостоянка з господарськими будівлями (пропускний пункт, господарська будівля, крита естакада), зазначені будівлі були збудовані в 1980 році господарським способом, що не передбачає отримання дозвільних документів на будівництво відповідно до вимог чинного законодавства, після яких об`єкт нерухомого майна підлягає прийняттю в експлуатацію, що на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для застосування статті 376 Цивільного кодексу України та наслідків самочинного будівництва. 
Крім того, як зазначає відповідач, зважаючи на час побудови спірних нежитлових (господарських) будівель відсутні підстави для застосування пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (в редакції, чинній на дату проведення державної реєстрації), оскільки пункт 41 наведеного вище Порядку регламентує проведення державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, а належні відповідачу господарські будівлі не є новозбудованими, а були завершені будівництвом задовго до набрання законної сили відповідними нормативними актами, а тому просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. 
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України. 
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 910/8317/23.
Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і таке інше).
У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 910/15424/19.
Згідно з частинами 1-3 статті 319 вказаного Кодексу передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачене право комунальної власності та закріплено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини 1, 2, 8 вказаної норми).
Так, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О. О. прийняла рішення від 07.07.2021 № 59157281 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за АК "Славутич" було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею 34.2 м^2 (пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м^2, господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м^2; крита естакада літ. "1Б"), розташовану на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:62:026:0026, площею 0,3367 га, за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва на підставі технічного паспорту серія та номер 00845 та довідки серія та номер № 117/21, виданих 03.06.2021 ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП".
Київська міська рада, звертаючись з позовом до суду з посиланням, зокрема, на положення статті 376 Цивільного кодексу України, вказувала на те, що земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:62:026:0026 за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва не була відведена Київською міською радою, як єдиним розпорядником земель комунальної власності, відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, а тому, земельна ділянка підлягає звільненню з приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення нерухомого майна та повернення позивачу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 у справі № 910/4435/22 за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до АК "Славутич", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Білд Паркінг" та Київська міська рада, про усунення перешкод у користуванні паркувальним майданчиком встановлено, що користування АК "Славутич" земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Волкова, 16, облаштованою під паркувальний майданчик, здійснюється за наявності на те правомірних підстав. 
Так, у вказаному судовому рішенні таке:
- автостоянка "Лісова", яка знаходиться за адресою м. Київ, вул. Волкова 16 була організована згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.02.1973 "Про закріплення земельних ділянок за Київським обласним виробничим об`єднанням "Укрголовавтотехобслуговування" під влаштування тимчасових відкритих автостоянок для транспортних засобів, що знаходяться в особистому користуванні громадян";
- на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 27.08.1976 № 420 "Про покращення роботи Української республіканської спілки автолюбителів" наказом по Міністерству автотранспорту УРСР від 2.09.1976 № 280 всі автостоянки Укрголовтехобслуговування, в тому числі і автостоянка "Лісова", були передані місцевим організаціям Української республіканської добровільної спілки автолюбителів;
- зазначені обставини додатково зафіксовані в листі Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 16.07.2004 № 06/02-2516, який наданий у відповідь на запит АК "Славутич" від 21.06.2004;
- будівництво стоянки "Лісова" виконано на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 29.02.1977 № 528 "Про організацію і обладнання тимчасової відкритої платної стоянки автомобілів районного товариства "Автолюбитель УРСР на вул. Космонавта Волкова 16";
- рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.01.1981 № 111 "Про організацію тимчасових стоянок для індивідуальних транспортних засобів і нічний час на проїзних частинах другорядних вулиці міста" з метою впорядкування утримання транспортних засобів, які належать громадянам на праві особистої власності, вирішення питання про надання місць на відкритих платних автостоянках і в автокооперативах організацію стоянок та відповідальність за утримання транспортних засобів покладено на районні товариства "Автолюбитель";
- автостоянка "Лісова" увійшла до складу об`єднаного автокооперативу "Дніпровський", який у 1988 році після створення Ватутінського району було перереєстровано під назвою "Ватутінський" та припинено свою дію згідно з рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 08.01.1990 № 18 "Про припинення діяльності об`єднаного кооперативу "Ватутінський";
- за змістом листа Деснянської районної державної адміністрації від 16.07.2004 № 06/02-2516 у зв`язку з припиненням кооперативу "Ватутінський" рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 11.04.1990 № 283 "Про реєстрацію Статуту кооперативу по експлуатації автостоянок Ватутінського району м. Києва "Славутич" зареєстровано Статут кооперативу, до складу якого на той час увійшла автостоянка "Лісова" за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова 16;
- АК "Славутич" здійснює свою діяльність з надання послуг зі зберігання автотранспортних засобів членів кооперативу, як правонаступник щодо забезпечення прав членів кооперативу "Автолюбитель" за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова, 16.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
Враховуючи зазначене вище, суд доходить висновку про те, що обставини законності організації автостоянки, зведення на ній нежитлових будівель та користування відповідною земельною ділянкою вже встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2023 у справі № 910/4435/22 за участі Київської міської ради, яке набрало законної сили 18.04.2023 та не оскаржувалось сторонами справи. 
Так, з документів 1970-1980-х років вбачається, що у відповідача як правонаступника кооперативів «Автолюбитель», «Ватутінський» було наявне право користування спірною земельною ділянкою комунальної власності. Автостоянка «Лісова», яка знаходиться за адресою м. Київ, вул. Волкова 16, була організована згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.02.1973 «Про закріплення земельних ділянок за Київським обласним виробничим об`єднанням «Укрголовавтотехобслуговування» під влаштування тимчасових платних автостоянок відкритого типу для транспортних засобів, що знаходяться в особистому користуванні громадян». 
Відповідно до ст. 15 Земельного кодексу Української РСР (в редакції станом на 1970- 1980 роки) передбачалося, що земля надавалася в безстрокове або тимчасове користування. Зокрема, безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку, а тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. 
На виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 27.08.1976 №420 «Про покращення роботи Української республіканської спілки автолюбителів», наказом по Міністерству автотранспорту УРСР від 21.09.1976 №280 всі автостоянки Укрголовтехобслуговування в тому числі і автостоянка «Лісова» були передані місцевим організаціям Української республіканської добровільної спілки автолюбителів. 
Листом Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 16.07.2004 №06/02-2516 зазначено, що будівництво стоянки «Лісова» виконано на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 29.02.1977 №528 «Про організацію і обладнання тимчасової відкритої платної стоянки автомобілів районного товариства «Автолюбитель УРСР по вул. Космонавта Волкова 16» та рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.01.1981 №111 «Про організацію тимчасових стоянок для індивідуальних транспортних засобів у нічний час на проїзних частинах другорядних вулиці міста», з метою впорядкування утримання транспортних засобів, які належать громадянам на праві особистої власності, вирішення питання про надання місць на відкритих платних автостоянках і в автокооперативах, організацію стоянок та відповідальність за утримання них транспортних засобів покладено на районні товариства «Автолюбитель». Надалі автостоянка «Лісова» увійшла до складу об`єднаного автокооперативу «Дніпровський», який в 1988 році, після створення Ватутінського району, перереєструвався під назвою «Ватутінський» та припинив свою дію згідно з рішенням виконкому Ватутінської районної ради народних депутатів від 08 січня 1990 року №18 «Про припинення діяльності об`єднаного кооперативу «Ватутінський». 
Також в листі вказано, що рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 11 квітня 1990 року №283 «Про реєстрацію Статуту кооперативу по експлуатації автостоянок Ватутінського району м. Києва «Славутич» зареєстровано Статут кооперативу, до складу якого на той час і увійшла автостоянка «Лісова» за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова 16. 
Отже, відповідач здійснює свою діяльність із надання послуг по зберіганню автотранспортних засобів членів кооперативу, як правонаступник товариства «Автолюбитель» та станом на дату розгляду справи Автостояночний кооператив «Славутич» є титульним володільцем земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова, 16, що підтверджується зазначеним вище переліком рішень органів місцевої влади, які на даний час є чинними та не були скасовані Київською міською радою. 
Доводи позивача щодо користування відповідачем спірною земельною ділянкою без відповідної правової підстави є необґрунтованими, оскільки вказане питання віднесено до виключної компетенції Київської міської ради як розпорядника земель комунальної власності в межах міста Києва, і яке було вирішене починаючи з 1977 року при вирішенні питання про відведення вказаної земельної ділянки для діяльності автостояночних кооперативів.
Вище вказані рішення не містять встановлені терміни їх дії; конкретних строків використання спірної земельної ділянки; не передбачають необхідність в продовженні їх дії чи поновлення; не встановлюють строкові майнові чи адміністративні відносини та в них не вживаються словосполучення «тимчасова споруда». 
За змістом пункту 1.3, 1.4 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 (далі - Порядок № 244), тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
За викладених вище обставин, враховуючи те, що спірну земельну ділянку було передано у безстрокове користування (без обумовленого в рішенні строку користування землею), попередній землекористувач - Київське обласне виробниче об`єднане «Укрголовавтотехобслуговування», правонаступником якого є відповідач, мало правомірні легітимні очікування щодо забудови спірної земельної ділянки об`єктом нерухомого майна - автостоянкою з господарськими будівлями (пропускний пункт, господарська будівля, крита естакада), збудованих в 1980 році господарським способом.
У липні 2021 року відповідач зареєстрував право власності на об`єкт нежитлової нерухомості: автостоянку з господарськими будівлями (пропускний пункт, господарська будівля, крита естакада), збудованих орієнтовно у 1980-х роках, відповідно до вимог чинного на той час законодавства. 
Судом звернуто увагу на те, що в технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування Автостоянки «Лісна» («Лісова») від 16.11.1995 року відмічене розміщене на земельній ділянці сторожове приміщення. 
У листі ДП «ІНСТИТУТ ГЕНЕРАЛЬНОГО ПЛАНУ МІСТА КИЄВА» від 19.03.2004 «Про відведення земельної ділянки під відкриту автостоянку по вул. Космонавта Волкова, 16 в Деснянському районі» зазначено, що відведення земельної ділянки здійснюється під існуючу відкриту автостоянку. 
Окрім того, у листі АСК «СЛАВУТИЧ» від 27.12.2004 зазначено, що на автостоянці «Лісова», яка знаходиться в Деснянському районі міста Києва по вулиці Волкова 16, побудовано будинок охорони з підвалом, естакада, огорожа по периметру стоянки, установлені електроопори зовнішнього освітлення, підключене електрообладнання, змонтовано шлагбаум, площадка покрита асфальтом. 
В матеріалах справи наявний проект відведення земельної ділянки кооперативу по експлуатації автостоянок Ватутінського району «СЛАВУТИЧ» для обслуговування та експлуатації автостоянки «Лісова» на вул. Космонавта Волкова, 16 2004 року.
Крім того, в матеріалах справи містяться документи, складені за результатами проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами «автостоянка з господарськими будівлями», який виготовлено станом на 03.06.2021.
Керівник суб`єкта господарювання - Товариства з обмеженою відповідальністю «Проекттехсервісгруп» - Ясенко Віталій Віталійович. Кваліфікація вказаного експерта підтверджується кваліфікаційним сертифікатом відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури від 08.11.2013 №002920.
Сертифікат безстроковий і діє на всій території України, дозволяє законно проводити технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна та видавати технічні паспорти. Окрім того, випискою з ЄДР від 11.08.2017 відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Проекттехсервісгруп» також підтверджується, що діяльність вказаного суб`єкта господарювання на момент проведення технічної інвентаризації не припинена. 
Судом досліджено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами «автостоянка з господарськими будівлями», який виготовлено станом на 03.06.2021 та відображено експлікацію до схеми розташування будівель та споруд (назва будівель та споруд): пропускний пункт, крита естакада, господарська будівля; міститься план громадського будинку (пропускний пункт) та план громадського будинку (господарська будівля); характеристика громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами містить рік спорудження - 1980 та інформацію про наявність фундаменту. 
Рік спорудження нежитлових будівель на автостоянці підтверджений також технічним обстеженням, здійсненим ТОВ «ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП» в 2021 році. 
Зокрема, на шостому аркуші технічного паспорта в графі «рік спорудження/ реконструкції» зазначено, що усі об`єкти збудовані в 1980 році, що підтверджено також довідкою від 03.06.2021 ТОВ «ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП», в якій зазначено, що господарські будівлі автостоянки збудовані в 1980 році господарським способом, що не передбачає отримання дозвільних документів на будівництво.
Отже, статус нерухомого майна об`єктів, зведених на земельній ділянці підтверджується технічним паспортом, наявністю фундаменту, неможливістю перенесення об`єктів без руйнування, наявністю капітального зв`язку із землею. Відсутність технічного паспорту є одним із доказів рухомого характеру об`єкта, оскільки рухоме майно не є об`єктом технічної інвентаризації. 
Окрім того, заявою свідка ОСОБА_2 від 26.11.2025 підтверджується факт його особистої участі в замішуванні цементу для фундаменту та кладки.
Заявою свідка ОСОБА_3 від 26.11.2025 підтверджується проведення внутрішніх робіт в будиночку охорони. 
Заявою свідка ОСОБА_4 від 27.11.2025 підтверджується, що його батько особисто брав участь в облаштуванні автостоянки: будував будиночок охорони (приймальний пункт). 
Також, заявою свідка ОСОБА_5 від 26.11.2025 підтверджується, що її батько особисто брав участь в облаштуванні автостоянки: будував будиночок охорони (приймальний пункт). 
Заявою свідка ОСОБА_6 від 26.11.2025 підтверджується, що вона особисто брала участь в замішуванні цементу для фундаменту та кладки. 
За висновком суду, наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копією технічного паспорта, довідки від 03.06.2021 за №117/21, складених сертифікованим інженером ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП" підтверджується дата будівництва Автостоянки - 1980 рік, а заявами свідків підтверджується факт постійного використання Автостоянки за цільовим призначенням об`єкта нерухомого майна - виключно членами об`єднання: спочатку районного товариства «Автолюбитель УРСР», а потім об`єднаного автокооперативу «Дніпровський», об`єднаного автокооперативу «Ватутінський», кооперативу по експлуатації автостоянок Ватутінського району м. Києва «Славутич», Автостояночного кооперативу «Славутич».
Однак, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що Автостоянку збудовано в інший період часу.
Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
За змістом статті 152 Земельного кодексу України коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки.
Суд, приходить до висновку про те, що вимога Київської міської ради про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання Автостояночного кооперативу "СЛАВУТИЧ" знести об`єкт самочинного будівництва: а саме, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (кв.м): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" - загальною площею 32,2 кв.м.; господарська будівля літ. " 1В" - загальною площею 2,0 кв.м.; крита естакада літ. " 1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва з приведенням їх у придатний для використання стан, не підлягає задоволенню.
Щодо обставин відповідності будівництва містобудівним умовам слід зазначити, що поняття містобудівних умов та обмежень вперше з`явилося в законодавстві з прийняттям Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI, про суд зазначає наступне.
Листом за вих. №055-14560 від 30.10.2025 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департаменту містобудування та архітектури на адресу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проінформовано, що затвердженні в установленому порядку рішеннями Київської міської ради детальний план території, план зонування території, в межі яких потрапляє запитувана територія, відсутні.
Зазначено, що витяг з містобудівної документації є інформаційно-аналітичною довідкою, яка виконується в одному екземплярі та відображає актуальну містобудівну ситуацію на момент її підготовки. 
Зважаючи на вищевикладене, надати викопіювання (витяг) із чинної в період з 01.01.1980 по 31.12.1980 і станом на 02.07.2021 та 02.05.2024 містобудівної документації не має можливості. Надано актуальну довідку (витяг) з містобудівного кадастру, що містить інформацію про функціональні зони території, планувальні обмеження відповідно до Генерального плану та інформації, наявної в базі даних Міської інформаційно - аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр м. Києва, в районі розташування запитуваної земельної ділянки. 
Відповідно до довідки (витягу) з містобудівного кадастру від 27.10.2025 Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) спірна територія автостоянки містить функціональне призначення - території житлової забудови багатоповерхової (існуючі). 
На пленарному засіданні Київської міської ради 13.07.2023 затверджено рішення №6983/7024 «Про інвентаризацію земель» в перелік яких входить земельна ділянка з кадастровим номером 800000000:62:026:0026, яка розташована: м. Київ, Деснянський район, вул. Космонавта Поповича (Космонавта Волкова), 16. Право комунальної власності територіальної громади міста Києва на земельну ділянку з кадастровим номером 800000000:62:026:0026 зареєстровано за результатами інвентаризації земель.
Однак, Київською міською радою не надано до суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувалося, що в період з 1970-2002 чинна на той час містобудівна документація визначала іншу функціональну зону спірної земельної ділянки, ніж територія багатоповерхової житлової забудови.
Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що про наявність забудови на земельній ділянці міській раді було давно відомо (зокрема з висновку головного державного санітарного лікаря міста Києва від 01.08.2002 №4211 слідує, що його видано на підставі доручення Київської міської ради від 08.10.2001, висновку головного управління містобудування та архітектури від 21.05.2002, ситуаційного плану, та документів, якими підтверджується сплата земельного податку).
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що Автостояночний кооператив «Славутич» тривалий час використовує спірну земельні ділянку, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, що є власністю відповідача, а позивачем у позові не наводяться доводи щодо необхідності проведення справедливої компенсації за позбавлення відповідного права, задоволення позовних вимог та знесення самочинно будівництва є прямим порушенням статті 1 Першої протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована.
Господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Подібні висновки щодо застосування статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтею першою якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію "законів". Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах: від 20.05.2010 "Україна-Тюмень" проти України"; від 25.06.1996 "Амюр проти Франції"; "Колишній Король Греції та інші проти Греції"; "Малама проти Греції".
ЄСПЛ у рішенні в справі "Рисовський проти України" виклав правову позицію, відповідно до якої принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.
За наявності відповідного рішення суду (рішення Господарського суду міста Києва від 910/4435/22 від 28.03.2023), відповідного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.07.2021, індексний номер 59157281) щодо реєстрації права власності на Спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем, у останнього виникають правомірні очікування мирно володіти своїм майном. При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21.
Як зазначалось, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального ("суспільного", "публічного") інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004).
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки пропорційності, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
8.48. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.
З цих причин не може бути задоволений також відповідний позов землевласника і в тому випадку, коли прямо він не давав згоди здійснення самочинного будівництва на належній йому земельній ділянці, що перебувала у сфері його володіння та актуального контролю, але, будучи обізнаним про таке будівництво (а також у разі, коли він повинен був знати про це), протягом розумного строку не вжив заходів щодо перешкоджання йому.
По матеріалам даної справи судом встановлено, що власник спірної земельної ділянки в особі Київради протягом тривалого часу (враховуючи, що 07.07.2021 здійснена первинна державна реєстрація права власності на Спірний об`єкт нерухомого майна) не вживав жодних дій з метою усунення стверджуваного порушення прав територіальної громади міста Києва у володінні та розпорядженні Спірною земельною ділянкою.
Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
При цьому, необхідність виправити стару "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (рішення ЄСПЛ у справі "МПП "Фортеця" проти України" від 11.06.2020).
Зазначені висновки узгоджуються з висновками ЄСПЛ у рішенні від 12.12.2024 у справі "ТОВ "Одеська Бутербродна Компанія" проти України".
Суд звертає увагу, що заява, яка була предметом розгляду ЄСПЛ у справі "ТОВ "Одеська Бутербродна Компанія" проти України", стосувалась визнання недійсним права власності підприємства-заявника на майно у судовому провадженні, ініційованому проти нього прокурором, на тій підставі, що майно було самочинною забудовою, зведеною на земельній ділянці, яка перебувала у комунальній власності. Підприємство-заявник стверджувало, що втручання у права власності підприємства-заявника не було законним і пропорційним. Зокрема, воно стверджувало, що було добросовісним власником кафе, а тому кафе не могло бути відчужене у нього жодною особою, не кажучи вже про державу. У будь-якому випадку підприємство-заявник не могло нести відповідальність за помилки органів державної влади.
ЄСПЛ у справі "ТОВ "Одеська Бутербродна Компанія" дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з таких міркувань:
"23. Загальні принципи щодо захисту власності добре узагальнені у практиці Суду та наведені, серед інших джерел, в рішенні у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07, пункти 41, 42 і 45, від 16 лютого 2017 року.
24. … Уряд … доводить, що підприємство-заявник не володіло «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відповідне майно було придбано незаконно, Суд зазначає, що ніщо в матеріалах справи не дозволяє припустити, що підприємство-заявник - або, якщо на те пішло, його засновники та учасники, пан і пані Є. - порушили закон або брали участь у будь-яких шахрайських діях. Пан і пані Є. придбали кафе у пана М., право власності якого було належним чином зареєстроване органами державної влади на підставі чинного на той момент рішення суду (див. з цього приводу пункти 6, 7 даного рішення ЄСПЛ від 12.12.2024: 6. У вересні 2008 року (у деяких документах ця дата вказана як вересень 2010 року) пані Б. продала кафе пану М. У договорі вона зобов`язалася завершити необхідне нотаріальне посвідчення, але, як вбачається, вона цього не зробила. Тому пан М. подав проти неї позов, вимагаючи визнання дійсним договору купівлі-продажу, а також визнання його прав власності на кафе. Рішенням від 12 липня 2011 року Суворовський районний суд міста Одеси задовольнив його позовні вимоги в повному обсязі та на підставі цього рішення пан М. зареєстрував своє право власності на кафе. 7. У грудні 2011 року пан і пані Є. купили кафе у пана М. за 614 479 українських гривень (далі - грн; приблизно 57 320 євро на той момент) кожен. Вони зареєстрували свої права власності на кафе). … Право власності підприємства-заявника на кафе також було належним чином зареєстроване органами державної влади, і воно володіло кафе без жодних перешкод щонайменше два роки .... Тому Суд вважає, що відповідне кафе було «майном» підприємства-заявника … Отже, визнання недійсним права власності підприємства-заявника на кафе становило втручання в його майнові права. … Зокрема, щоб захід, який становить втручання, відповідав статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має бути доведено, що він був законним, здійсненим "відповідно до загальних інтересів" і існував розумний зв`язок пропорційності між застосовними засобами та метою, якої прагнули досягти.
25. У цій справі, навіть припустивши, що оскаржуване втручання було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності, з причин наведених далі.
26. Суд повторює, що необхідність виправити стару "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див., наприклад, рішення у справі "МПП "Фортеця" проти України» [Комітет] (Fortetsya, MPP v. Ukraine) [Committee], заява № 68946/10, пункт 42, від 11 червня 2020 року, з подальшими посиланнями).
28. … Суд також зазначає, що навіть після того, як право власності підприємства-заявника на кафе було визнано недійсним і було знову видано наказ про знесення кафе у 2016 році, жодних дій для виконання цього рішення вжито не було, а виконавче провадження досі триває, хоча минуло вісім років. Причину невиконання протягом такого тривалого періоду Уряд не пояснив.
29. … Суд вважає це ознакою тривалого терпимого ставлення органів державної влади до існуючої ситуації або щонайменше небажання остаточно розв`язати її (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Онериїлдиз проти Туреччини" [ВП] () [GC], заява № 48939/99, пункт 127, ЄСПЛ 2004-XII, та згадане рішення у справі "Зела проти Албанії" (Zela v. Albania), пункт 94).
30. У зв`язку з цим Суд не може залишити поза увагою той факт, що з липня 2011 року по березень 2012 року кафе тричі змінювало власників, але жодного разу органи державної влади під час реєстрації прав власності не виявили жодних порушень щодо статусу майна чи не запобігли вчиненню правочинів стосовно нього, хоча їм мало бути відомо …, що це майно було самочинною забудовою (див. згадане рішення у справі "Зела проти Албанії" (Zela v. Albania), пункт 92)".
Як встановлено судом при розгляді даної справи № 910/5435/24, ні Київрада, ні будь-які інші органи державної влади протягом тривалого часу не вживали заходів з метою захисту порушеного права власника - територіальної громади міста Києва у володінні та розпорядженні Спірною земельною ділянкою.
Суд вважає це ознакою тривалого терпимого ставлення органів державної влади та місцевого самоврядування до існуючої ситуації або щонайменше небажання остаточно розв`язати її.
Отже, позивачем не дотримано принцип належного урядування, який передбачає, що державні органи не можуть виправляти власні помилки за рахунок добросовісного набувача. Відповідач, діючи на підставі офіційних даних Державного реєстру речових прав, набув право власності на Спірний об`єкт нерухомого майна добросовісно та законно, тому вимоги позивача щодо знесення спірного об`єкта є непропорційним втручанням в право власності відповідача.
Так, суд звертає увагу, що Київрадою заявлено вимоги про усунення перешкод власнику у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 359/1365/22, знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 639/1537/18, від 27.07.2022 у справі № 363/702/17, від 22.06.2022 у справі № 442/7551/18.
ЄСПЛ у рішенні від 21.04.2016 у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Отже, позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинності будівництва та порушення його права, але й необхідності захисту його прав виключно у такий спосіб, як знесення самочинного будівництва. Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Проте, Київрада, звертаючись з даним позовом до суду, жодним чином не зазначила та не довела, чи можливо відновити права власника земельної ділянки без знесення об`єкта самочинного будівництва.
Разом з тим встановлення обставин щодо можливості проведення перебудови об`єкта самочинного будівництва, зокрема, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки, а також позиція відповідача у справі з цього питання мають важливе значення для правильного вирішення справи. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 363/702/17, від 22.05.2024 у справі № 591/5429/18, від 22.06.2022 у справі № 442/7551/18.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
Тобто, лише у разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Отже, задоволення позову з підстав зазначених у позові та за встановлених судом обставин справи призведе до неправомірного та непропорційного втручання держави в право власності відповідача, що не відповідатиме критеріям законності, суспільної необхідності та пропорційності. Призведе до позбавлення відповідача майна без належної компенсації, що ЄСПЛ послідовно кваліфікує як покладення непропорційного тягаря на особу - власника майна. Призведе до недотримання принципу правової визначеності та відсутності належного захисту добросовісного набувача майна.
Суд не може формально підійти до вирішення цього спору про захист права власності позивача за даним позовом, без урахування фактичного добросовісного володіння та користування відповідачем Спірним нерухомим майном.
ЄСПЛ наголошує, що навіть у випадках, коли позбавлення майна має правову основу, втручання не повинно створювати надмірного тягаря для особи, а справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами приватної особи повинна бути забезпечена. У випадку помилки держави або її органів саме держава (її органи) має нести відповідальність за наслідки таких дій, включаючи обов`язок виплати справедливої компенсації.
Наведені фактичні обставини, встановлені судом у даній справі, свідчать про те, що помилки були допущені державними органами. Водночас такі помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Відповідну позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 05.07.2023 у справі 912/2797/21.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, оцінивши подані докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог Київради про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 № 59157281 на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич"; усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич"; усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі 

Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання АК "Славутич" знести об`єкт самочинного будівництва: а саме, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва з приведенням їх у придатний для використання стан, а відтак про відмову у задоволенні таких позовних вимог.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі від 09.12.1994 «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Разом з цим судом враховано, що у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів, дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд бере до уваги висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду у справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232 - 233, 237 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Київської міської ради до Автостояночного кооперативу "Славутич" про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.07.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова