Справа № 158/440/24 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/769/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
стягувача – ОСОБА_1 ,
представника стягувача – Колєсніка Б. В.,
боржника – ОСОБА_2 ,
представника ВДВС – Самчука О. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи – Служба у справах дітей та сім`ї Олицької міської ради, ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Самчука Олександра Петровича на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 06.03.2026 року.
Вимоги мотивував тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.02.2026 року, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та надати можливість брати участь у їх вихованні; визначено ОСОБА_1 наступний порядок і спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дітьми: зустрічі батька ОСОБА_1 з дітьми проводити без присутності ОСОБА_2 (у вільний від навчання час): кожного першого і третього тижня місяця з 10 год. суботи по 18 год. неділі; щороку на другий день Великодня, Різдва та Трійці з 10 год. до 18 год.; спільний відпочинок ОСОБА_1 з дітьми проводити без присутності матері ОСОБА_2 щорічно протягом 16 днів поспіль у період шкільних літніх канікул, щорічно 4 дні поспіль у період шкільних зимових канікул без врахування кожного першого і третього тижня місяця з 10 год суботи по 18 год. неділі. Вирішено питання судових витрат.
Постановою головного державного виконавця Луцького ВДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.08.2025 року відкрито виконавче провадження №78797270 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду.
06 березня 2026 року державний виконавець Самчук О. П. виніс постанову, якою закінчив виконавче провадження №78797270, з покликанням на п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, на думку заявника, жодних дій із передбачених положеннями ст. ст. 63, 34-1 Закону України «Про виконавче провадження» та п.п. 5-10 Розділу ІХ «Виконання рішень немайнового характеру», Інструкції, окрім складення акту, державний виконавець не вчинив.
На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби Самчука О.П. від 06.03.2026 року про закінчення виконавчого провадження №78797270 з примусового виконання виконавчого листа у справі №158/440/24, виданого 06.08.2025 року Ківерцівським районним судом Волинської області, а також стягнути судові витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Самчука О. П. від 06.03.2026 року про закінчення виконавчого провадження, винесену у виконавчому провадженні №78797270 з примусового виконання виконавчого листа по справі №158/440/24 (провадження №2/0158/25/25), виданого 06.08.2025 року Ківерцівським районним судом Волинської області.
Стягнуто з Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Не погодившись із даною ухвалою суду, головний державний виконавець Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Самчук О. П. подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправильно застосовано положення ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Вказував, що боржником ОСОБА_2 в ході виконання рішення суду було надано письмові пояснення про виконання нею рішення суду та підтвердження їх документально. Не було доведено жодного порушення боржником графіку побачень у визначені рішенням суду дні та години, а також матеріали виконавчого провадження не містили відомості про те, що стягувач у конкретну дату з`являвся на побачення з дітьми і йому в цьому було відмовлено. Вказував, що за відсутності доведених фактів порушення рішення суду боржником державний виконавець не лише мав право, а й був зобов`язаний закінчити виконавче провадження, як це передбачено ч. 5 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначав, що суд першої інстанції, констатувавши формальні процедурні недоліки в роботі виконавця (ненадання відповіді на звернення), безпідставно прирівняв їх до невиконання судового рішення боржником, що є грубою помилкою в застосуванні норм матеріального права. Вважав, що суд, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, вийшов за межі предмету розгляду, а саме замість перевірки правомірності постанови про закінчення провадження фактично розглянув питання про дотримання виконавцем процедурних вимог у процесі виконавчого провадження, що є предметом окремого оскарження виконавчих дій (бездіяльності), а не постанови про закінчення виконавчого провадження. 
Звертав увагу на те, що судом першої інстанції не було враховано специфіку виконання рішень щодо спілкування з дітьми та правову природу виконавчого провадження в таких справах. Зазначав також про неправомірність стягнення судових витрат з органу державної виконавчої служби.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 вважав, що заявлені в апеляційній скарзі вимоги є безпідставними, а ухвала місцевого суду – законною та обгрунтованою, а тому заперечував проти доводів та аргументів, викладених апелянтом.
Вказував, що, ігноруючи звернення батька, державний виконавець закінчив виконавче провадження, стверджуючи про повне виконання судового рішення з покликанням лише на голослівні твердження боржниці та без самостійного, особистого з`ясування цих обставин шляхом виїзду за місцем проведення зустрічей.
Вважав хибними покликання апелянта на те, що суд першої інстанції вдався до оцінки дотримання процедурних вимог у процесі виконавчого провадження, тим самим вийшовши за межі предмету розгляду скарги, не здійснив оцінки правомірності оскаржуваної в інтересах стягувача постанови про закінчення виконавчого провадження, і при цьому такими, що ґрунтуються винятково на його власному викривленому баченні обставин справи, спрямованому на уникнення виконання своїх прямих обов`язків та чітко встановленої процедури, без виконання якої жодне рішення про закінчення виконавчого провадження не може визнаватись законним.
Стверджував, що, не виконавши дій, наведених у ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець ніяк не міг приймати рішення про виконання судового рішення, оскільки процедурні недоліки його діяльності (нездійснення розгляду звернення стягувача, невиїзд за місцем зустрічей батька з дітьми) свідчать про неповноту виконавчого провадження як завершальної стадії судового розгляду, цілковиту бездіяльність державного виконавця та нехтування ним положеннями профільного закону.
У зв`язку із цим вважав, що висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваній ухвалі є правильними та цілком відповідають встановленим обставинам, а доводи апелянта про зворотне – є неспроможними з огляду на їх помилковість.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ВДВС Самчук О. П. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Боржник ОСОБА_2 також просила апеляційну скаргу задовольнити.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, покликаючись на законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, вирішуючи питання про закінчення виконавчого провадження, не вчинив усіх заходів примусового виконання рішення, а лише однобічно, на підставі акту від 04.03.2026 року та копії письмових пояснень, наданих боржником у межах кримінального провадження, не дотримавшись вимог, передбачених ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», прийняв передчасне рішення про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним його виконанням. Таким чином, рішення суду, на підставі якого здійснювалось виконавче провадження, фактично не виконане, а тому постанова головного державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 06.03.2026 про закінчення виконавчого провадження № 78797270 є неправомірною та підлягає скасуванню.
З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судом установлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.02.2026 року зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та надати можливість брати участь у їх вихованні. Визначено ОСОБА_1 наступний порядок і спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дітьми : зустрічі батька ОСОБА_1 з дітьми проводити без присутності ОСОБА_2 (у вільний від навчання час): кожного першого і третього тижня місяця з 10 год. суботи до 18 год неділі; щороку на другий день Великодня, Різдва та Трійці з 10 год до 18 год; спільний відпочинок ОСОБА_1 з дітьми проводити без присутності матері ОСОБА_2 щорічно протягом 16 днів поспіль у період шкільних літніх канікул, щорічно 4 дні поспіль у період шкільних зимових канікул без урахування кожного першого і третього тижня місяця з 10 год суботи по 18 год неділі. Вирішено питання судових витрат.
Постановою головного державного виконавця Луцького ВДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.08.2025 року відкрито виконавче провадження №78797270 з примусового виконання вказаного рішення суду.
Як убачається із акта державного виконавця від 04.03.2026 року, останній ознайомив боржника ОСОБА_2 зі змістом рішення суду від 06.02.2025 року. 
У ньому також зазначено письмові пояснення боржника, відповідно до яких ОСОБА_2 вказувала, що рішення суду нею виконується, про що долучила копії письмових пояснень, наданих нею в межах кримінального провадження. 
Постановою головного державного виконавця Луцького відділу ДВС у Луцькому районі Волинської області від 06.03.2026 року закінчено виконавче провадження ВП №78797270 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано в частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
У статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як визначено пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За змістом частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Умови і порядок виконання судових рішень немайнового характеру врегульовано Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з частинами першою-третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
У скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що дії державного виконавця не відповідають вимогам статті 64-1 Закону України Про виконавче провадження.
Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, передбачений у статті 64-1 Закону.
Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням суду. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення, державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. 
У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. 
У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею (частини перша - шоста статті 64-1 Закону).
Перевіривши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження у даній справі, суд першої інстанції правильно встановив, що державний виконавець Самчук О. А. усіх перелічених дій, визначених даним Законом, не виконав: не здійснив розгляд по суті отриманих в рамках виконавчого провадження письмових звернень стягувача ОСОБА_1 ; не надав стягувачу можливості ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження №78797270; не здійснював реальної перевірки виконання рішення боржником у строки, визначені ч. 1 ст. 63 Закону; також не здійснював виклик сторін виконавчого провадження, зокрема і за необхідності із залученням органу опіки та піклування з метою визначення точних місця та часу зустрічей стягувача з дітьми; не складав актів та не виносив постанов про накладення штрафів на боржника у визначеному ч. 1 ст. 75 цього Закону порядку в період з 08.08.2025 по 04.03.2026; а також вчинив ряд процесуальних порушень при складанні оскаржуваного акту.
Що ж стосується ненадання державним виконавцем відповідей на письмові звернення стягувача, то з пояснень, наданих у суді апеляційної інстанції, встановлено, що стороною стягувача така бездіяльність ОСОБА_7 окремо оскаржена до суду, докази чого також надано суду.
Таким чином, апеляційний суд вважає правильними висновки суду про те, що предметом дослідження в даній справі є питання примусового виконання державним виконавцем даного судового рішення, державний виконавець перед прийняттям оскарженої постанови був зобов`язаний пересвідчитися, що боржник виконав відповідне зобов`язання відповідно до резолютивної частини рішення суду, наведеної у виконавчому листі.
Однак, як установлено в суді та підтверджено сторонами в судовому засіданні апеляційного суду, жодного разу зустрічі батька з дітьми в порядку, визначеному рішенням суду, так і не відбулися. 
Відтак, суд, не встановивши підстав для закінчення виконавчого провадження, передбачених статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження», обґрунтовано скасував постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки докази того, що державний виконавець пересвідчився у повноті виконання рішення, відсутні.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення з ВДВС судових витрат є безпідставними, оскільки відповідно до норм ст.452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Отже, оскільки скарга судом була задоволена, а стягувачем надано суду належні докази понесених у зв`язку з розглядом цієї скарги витрат, то висновок суду про стягнення з ВДВС, як суб`єкта оскарження, цих витрат на користь заявника є обґрунтованим та підставним відповідно до ст.137 та 452 ЦПК України.
Таким чином, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди представника ВДВС державного виконавця Самчука О. П. з такими висновками суду, проте вони не спростовують правильності застосування судом норм процесуального права.
Аналіз змісту апеляційної скарги та оскаржуваної ухвали суду свідчить, що правильне застосування судом норм права є встановленим колегією суддів і не викликає сумнівів щодо належного їх застосування чи тлумачення, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на встановлені обставини справи апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано правові норми, які підлягали до застосування, в зв`язку із чим оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, як постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Самчука Олександра Петровича залишити без задоволення.
Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді