ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
07.07.2026	Справа № 910/3248/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., 
за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.
розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста ІС"
про витребування нерухомого майна,

За участі представників учасників справи: 
від прокуратури: Корж О.А. за службовим посвідченням від 01.03.2023 року № 070129;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач, Рада) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста ІС" (далі - відповідач, Товариство) про витребування з чужого незаконного володіння відповідача нежилих підвальних приміщень в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53), загальною площею 74,6 м2, що знаходяться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385).
Ухвалою від 30.03.2026 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/3248/26, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 21.04.2026 року.
Ухвалою від 21.04.2026 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання у даній справі на 19.05.2026 року.
У підготовчому засіданні 19.05.2026 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/3248/26 на 30 днів.
Ухвалою від 19.05.2026 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/3248/26 та призначив її до судового розгляду по суті на 09.06.2026 року.
У судовому засіданні 09.06.2026 року оголошувалася перерва до 07.07.2026 року.
01.07.2026 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від імені Ради надійшли письмові пояснення (щодо підтримки позовних вимог) від 30.06.2026 року, в яких були наведені мотиви на підтвердження обґрунтованості пред`явлених до Товариства вимог.
Ухвалою від 07.07.2026 року господарський суд міста Києва повернув означені письмові пояснення (щодо підтримки позовних вимог) від 30.06.2026 року в справі № 910/3248/26 без розгляду.
У судовому засіданні 07.07.2026 року Прокурор підтримав вимоги про витребування з чужого незаконного володіння Товариства спірного майна та наполягав на їх задоволенні.
Рада про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене на 07.07.2026 року судове засідання не забезпечила.
Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та в установленому законом порядку, проте явку свого уповноваженого представника у призначені судові засідання не забезпечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направив.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
За умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Зважаючи на відсутність у Товариства електронного кабінету та на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвал суду, зокрема, від 09.05.2026 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/3248/26 до судового розгляду по суті на 09.06.2026 року, а також від 09.06.2026 року про оголошення у судовому засіданні перерви до 07.07.2026 року, були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 5, квартира 311.
Проте, вищевказані відправлення № R067179726120 та № R067197737600 (як і решта здійснених судом відправлень на адресу Товариства) підприємством поштового зв`язку вручені відповідачу не були.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і, зокрема, повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Беручи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
У судовому засіданні 07.07.2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 
Заслухавши пояснення Прокурора, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
20.12.2013 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис (з відкриттям розділу) про здійснення реєстрації права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 за Приватним підприємством "СЄТАЛ" (код ЄДРПОУ 24220077) (номер відомостей про речове право: 4011348). Означена реєстрація права власності Приватного підприємства "СЄТАЛ" на вищенаведене нерухоме майно була проведена на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385). 
У подальшому, 26.09.2014 року Приватне підприємство "СЄТАЛ" на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом Андрієм Євгеновичем, відчужило нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 за ціною 53 000,00 грн.
У свою чергу, набувач означеної нерухомості - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу нежилих приміщень від 28.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею Анною Олександрівною, відчужив наведене майно на користь Товариства, право власності на яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 28.03.2015 року (номер відомостей про речове право: 9215076).
У той же час, за результатами перегляду рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010 за нововиявленими обставинами, ухвалою цього суду від 22.06.2012 року в справі № 1206/3297/12 (провадження № 8-1206/8/12) вказане судове рішення було скасоване з огляду на надання суду при розгляді справи по суті неправдивих відомостей та документів, на підставі яких суд ухвалив рішення про визнання за Приватним підприємством "СЄТАЛ" права власності, зокрема, на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1.
Відтак, на час внесення державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Дмитром Вікторовичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (з відкриттям розділу) про здійснення первинної реєстрації права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 за Приватним підприємством "СЄТАЛ" на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010, таке рішення не було чинним з огляду на його скасування в установленому законом порядку.
Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі позовні вимоги, Прокурор вказував, що нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1, які є комунальною власністю територіальної громади міста Києва в особі Ради, у приватну власність (у тому числі Приватному підприємству "СЄТАЛ" чи Товариству) не передавались, розпорядження органу приватизації відносно вказаних приміщень не приймалося. У той же час, відчуження вказаного майна було здійснено з порушенням вимог закону, поза приватизаційною процедурою на підставі скасованого судового рішення, яке не породжує правових наслідків, що свідчить про наявність правових підстав для витребування цього нерухомого майна від його останнього набувача - Товариства.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.
При зверненні із вказаним позовом в інтересах держави в особі Ради, Прокурор посилався на незаконне позбавлення територіальної громади міста Києва права власності на нежилі підвальні приміщення у літ. В з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2, розташовані на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385) та неналежне виконання позивачем покладених на нього повноважень щодо контролю та збереження належного територіальній громаді міста Києва нерухомого майна.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
За змістом частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також 4) зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзац перший частини четвертої).
У постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року в справі № 924/1256/17 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:
- з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено;
- прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України);
- участь прокурора в судовому процесі можлива, крім іншого, за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах компетентним органом або підтверджено його відсутність (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру");
- щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні компетентний орган, який відсутній або всупереч вимогам закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду;
- підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Отже, у наведеній справі колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що для підтвердження судом підстав для представництва інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. 
Однією з підстав для представництва є бездіяльність компетентного органу, яку прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року в справі № 912/2385/18 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді:
- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з позовом у розумний строк;
- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;
- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
- прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим;
- частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Суд зазначає, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Водночас, аби інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм та судової практики стосовно представництва прокурором держави в суді, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави (територіальної громади) Радою, а також незаконне позбавлення територіальної громади міста Києва права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53), загальною площею 74,6 м2, що знаходяться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1, та їх недобросовісне набуття Товариством у приватну власність.
У даному випадку Прокурором належним чином обґрунтовано, а судом встановлено наявність підстав для звернення Прокурора до суду з цим позовом, обґрунтованим очевидним порушенням майнових прав територіальної громади столиці, оскільки спірні нежилі приміщення, які є комунальною власністю, безоплатно вибули з володіння Ради поза її волею. 
Суд зазначає, що відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.
Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
За частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до статті 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.
Частиною 1 статті 18 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.
За частиною 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
За змістом статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відтак, у контексті правовідносин у даній справі інтереси держави полягають, зокрема, у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, проте направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, а і локальних інтересів держави. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17. 
Суд звертає увагу на те, що економічні інтереси держави полягають, у тому числі, в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Таким чином, порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції. Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтереси держави. Натомість відчуження комунального нерухомого майна поза волею територіальної громади в особі Ради, без дотримання встановленого законодавством порядку, підриває економічні засади місцевого самоврядування, унеможливлює використання комунального майна на користь територіальної громади міста Києва та порушує економічні інтереси держави. 
При цьому, в силу положень статті 327 Цивільного кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про столицю України - місто-герой Київ" правомочності власника майна територіальної громади столиці виконує Рада, а отже Прокурор правомірно подав означений позов в інтересах держави саме в особі Ради. Водночас не здійснення позивачем захисту інтересів держави у даному випадку виявлялося в усвідомленій пасивній поведінці останнього, оскільки Рада усвідомлювала порушення своїх інтересів, мала відповідні повноваження для їх захисту, однак всупереч цим інтересам за захистом до суду протягом тривалого часу не зверталася. 
З огляду на викладене, внаслідок пасивної поведінки Ради як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, бездіяльності та неналежного здійснення позивачем захисту інтересів держави (територіальної громади) у цій сфері, суд дійшов висновку про те, що звернення Прокуратури з наведеним позовом до суду відповідає вимогам статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
З матеріалів справи також вбачається, що листом від 17.02.2026 року № 15/3-111ВИХ-26 Прокурор повідомляв Раду про вибуття спірних нежитлових приміщень з комунальної власності та їх можливе відчуження з порушенням вимог закону та поза приватизаційною процедурою, а також просив Раду надати інформацію про те, чи вживалися позивачем заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на захист прав територіальної громади міста Києва на спірне нерухоме майно.
Листом від 20.02.2026 року № 062/06-13-1040 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив Прокурора про те, що заходи цивільно-правового характеру щодо витребування нежилих підвальних приміщень з незаконного володіння Товариства Департамент не здійснював.
Відтак, невжиття компетентним органом відповідних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів територіальної громади та своєчасне неподання до суду уповноваженими органами відповідного позову свідчить про неналежне здійснення Радою наданих їй повноважень.
Зважаючи на встановлені судом обставини справи, суд зазначає, що за наявними у матеріалах справи документами протягом тривалого часу має місце бездіяльність компетентних органів, які достеменно знали про порушення інтересів територіальної громади міста Києва, а також були повідомлені Прокурором про наявність підстав та обов`язку здійснювати відповідний належний захист цих інтересів. Проте, позивачем достатніх ефективних заходів для захисту та відновлення порушеного права вчинено не було, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а тому порушення суспільних інтересів територіальної громади міста Києва відповідачем на час звернення Прокурора до суду не усунуто. Надані Прокурором докази в сукупності достеменно свідчать, що позивач фактично не бажав належним чином здійснювати захист інтересів територіальної громади міста Києва шляхом звернення з позовом до суду.
Крім того, листом від 12.03.2026 року № 15/3-149ВИХ-26 Прокурор у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомив позивача про підготовку ним позовної заяви в інтересах держави в особі Ради про витребування з незаконного володіння Товариства на користь територіальної громади міста Києва спірного нерухомого майна.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Ради у справі № 910/3248/26.
Щодо суті означеного спору, суд звертає увагу на наступне.
15.04.1991 року введено в дію Закон УРСР "Про власність", яким розмежовано державну та комунальну власність (стаття 31 Закону).
Відповідно до частини 2 статті 32 означеного Закону суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Згідно з розділом 2 вказаного Переліку до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Рішенням від 13.01.1992 року № 26 "Про формування комунального майна міста та районів" виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів затвердив перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста Києва, до якого згідно з пунктом 67 Додатку № 12 до цього рішення включено, зокрема, будинок № АДРЕСА_1 у Подільському районі міста Києва.
Рішенням від 27.12.2001 року № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" Рада включила житловий будинок на АДРЕСА_1-В до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва.
Рішенням від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" Рада віднесла будинок № АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста Києва (на території Подільського району).
Розпорядженням виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" означений будинок був віднесений до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. 
Розпорядженням від 29.01.2015 року № 50 Подільська районна в місті Києві державна адміністрація вирішила передати житловий будинок на АДРЕСА_1-В в місті Києві на баланс та закріпити його на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва".
За інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва та Подільської районної в місті Києві державної адміністрації вказаний будинок не вибував із комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Разом із тим, 20.12.2013 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис (з відкриттям розділу) про здійснення реєстрації права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 за Приватним підприємством "СЄТАЛ" (код ЄДРПОУ 24220077) (номер відомостей про речове право: 4011348). Означена реєстрація права власності Приватного підприємства "СЄТАЛ" на вищенаведене нерухоме майно була проведена на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385). 
У подальшому, 26.09.2014 року Приватне підприємство "СЄТАЛ" на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом Андрієм Євгеновичем, відчужило нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 за ціною 53 000,00 грн. Слід зазначити, що за змістом пункту 2 цього договору відчужувані нежилі приміщення належать продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385).
У свою чергу, набувач означеної нерухомості - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу нежилих приміщень від 28.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею Анною Олександрівною, відчужив наведене майно на користь Товариства, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав 28.03.2015 року (номер відомостей про речове право: 9215076).
У той же час, за результатами перегляду рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010 за нововиявленими обставинами, ухвалою цього суду від 22.06.2012 року в справі № 1206/3297/12 (провадження № 8-1206/8/12) вказане судове рішення було скасоване з огляду на надання суду при розгляді справи по суті неправдивих відомостей та документів, на підставі яких суд ухвалив рішення про визнання за Приватним підприємством "СЄТАЛ" права власності, зокрема, на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1.
Слід зазначити, що ухвала Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та забезпечена для загального доступу 03.08.2012 року.
Відтак, на час внесення державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Дмитром Вікторовичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (з відкриттям розділу) про здійснення первинної реєстрації права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 за Приватним підприємством "СЄТАЛ" на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010, таке рішення не було чинним з огляду на його скасування в установленому законом порядку.
Разом із тим, за змістом наданої Комунальним підприємством Ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (далі - Бюро) інформації, викладеної в адресованому Прокурору листі від 24.02.2026 року № 062/14-4513, право власності на вказані приміщення у Бюро не реєструвалося.
Бюро також наголосило, що за даними матеріалів інвентаризаційної справи, яка ведеться з 1964 року, адреса відповідного домоволодіння: АДРЕСА_1. Водночас літери, якими Бюро позначає будівлі під час проведення технічної інвентаризації, не змінюють адресу об`єкта нерухомого майна, а є технічним терміном. Інвентаризаційні справи за адресами: АДРЕСА_1-А, АДРЕСА_1-Б та АДРЕСА_1-В, не формувались. Більше того, адреси "АДРЕСА_1-А", "АДРЕСА_1-Б" та "АДРЕСА_1-В" відносяться до одного і того ж об`єкта нерухомого майна, що й "АДРЕСА_1". Усі будинки, які входять до складу будинковолодіння по АДРЕСА_1, є окремими будівлями, але мають одну поштову адресу.
Згідно з копією технічної документації на групу приміщень 53, наданої Бюро з інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1, виконаної станом на 24.12.2010 року, група приміщень № 53 площею 74,6 м2 складається з основного приміщення площею 68,8 м2 та сходів площею 5,8 м2. У той же час, відповідно до плану за поверхами на будівлю, літер А, Б, В по АДРЕСА_1, інших приміщень групи № 53 площею 74,6 м2, розташованих в підвалі літери В, у будівлі немає.
Разом із тим, за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Ради (Київської міської державної адміністрації), наведеною в листі від 20.02.2026 року № 062/06-13-1040, приватизація нежитлових приміщень, розміщених у будівлі на АДРЕСА_1, літ. В, Департаментом не здійснювалась; інформація та документи щодо підстав відчуження нежитлових приміщень у зазначеній будівлі у Департаменту відсутня.
Відповідно до адресованого Прокурору листа Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.02.2026 року № 106-1930, відомості щодо передачі у приватну власність нежилих підвальних приміщень у літ. В з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2, розташованих на АДРЕСА_1, та прийняття відповідного розпорядження відділом приватизації комунального майна Подільського району Подільської районної у місті Києві ради - відсутні.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість посилань Прокурора на те, що державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович зареєстрував за Приватним підприємством "СЄТАЛ" право власності на вказані приміщення, які в установленому законом порядку не вибували з комунальної власності та не передавались у власність будь-яким фізичним чи юридичним особам.
Отже, спірні нежилі підвальні приміщення є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва в особі Ради, а правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном можуть здійснювати від імені та в інтересах держави виключно уповноважені на те органи та посадові особи.
Враховуючи, що нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 в приватну власність не передавались, розпорядження органу приватизації відносно вказаних приміщень не приймалось, відчуження спірного майна здійснено з порушенням вимог закону та поза приватизаційною процедурою.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За приписами частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як це передбачено нормами статті 319 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Втім, оскільки Приватне підприємство "СЄТАЛ" не набуло право власності на спірні приміщення у спосіб, передбачений чинним законодавством, означена юридична особа не була власником наведених підвальних приміщень і не мала законних прав розпоряджатися ними.
Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Отже, як Приватне підприємство "СЄТАЛ", так і наступні набувачі спірних підвальних приміщень, не були та не є їх власниками та не мали і не мають законних прав розпоряджатися цим майном.
Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Так, ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його переконання, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року в справі № 48/340).
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.06.2020 року в справі № 19/028-10/13, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (пункт 10.9).
За умовами статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.
Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.
За змістом пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України можливість витребувати майно від добросовісного набувача залежить від відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.
Оскільки добросовісне набуття, у розумінні статті 388 Цивільного кодексу України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння.
Слід зазначити, що згідно з положеннями статей 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Отже, відповідно до вимог статей 330, 387 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передано поза межами волі власника, не набувається.
Верховний Суд України сформував критерії недобросовісності набувача (справа № 317/3272/16-ц, справа № 390/34/17) та зазначив, що порушення імперативних норм закону, зокрема у сфері набуття права власності на майно державної чи комунальної форми, виключає можливість посилання на добросовісність. Недобросовісними вважаються також дії особи, яка придбала майно без перевірки його правового статусу, покладаючись на формальні або підроблені документи, попри очевидні ознаки порушень. Добросовісність не охоплює дії із зловживанням правом та суперечливу поведінку, коли особа намагається використати незаконно набуте майно у власних інтересах.
За змістом викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі № 7607/15052/16 правової позиції, добросовісність має доводити саме набувач майна. Такий набувач повинен не лише формально спиратися на реєстраційні дані, а й проявити розумну обачність, зокрема перевірити джерела походження права, можливі обмеження, судові спори, наявність арештів тощо.
Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 року в справі № 754/9233/17 наголосив на тому, що питання щодо добросовісності набувача вирішується у кожній справі окремо.
Порушення імперативних норм, зловживання правом, суперечлива поведінка, використання юридичних конструкцій для маскування незаконного набуття виключають добросовісність (постанови Верховного Суду від 06.11.2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 10.04.2019 року в справі № 7390/34/17, від 22.06.2021 року в справі № 7200/606/18, від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 30.11.2022 року в справі № 7522/14900/19).
Як було зазначено вище, державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович зареєстрував за Приватним підприємством "СЄТАЛ" право власності на спірні приміщення на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року в справі № 2-2025/2010, скасованого ухвалою цього суду від 22.06.2012 року в справі № 1206/3297/12 (провадження № 8-1206/8/12), з огляду на надання суду при розгляді справи по суті неправдивих відомостей та документів.
Більше того, наведене нерухоме майно ніколи не вибувало з комунальної власності, а сама територіальна громада міста Києва не надавала згоди на його відчуження.
У свою чергу, на момент придбання спірного майна ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 26.09.2014 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень вже було забезпечено доступ до ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 року в справі № 1206/3297/12 про скасування рішення цього суду від 25.11.2010 року, що мало викликати обґрунтовані сумніви щодо правомірності продажу майна.
Слід також зазначити, що в цей же день - 26.09.2014 року ОСОБА_1 за посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. договорами купівлі-продажу придбав у Приватного підприємства "СЄТАЛ" інші об`єкти нерухомого майна, а саме: нежилі підвальні приміщення в літ. "А" групи приміщень № 40 загальною площею 170,6 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 у місті Києві; нежилі підвальні приміщення в літ. "Б" з № 1 по № 4 включно (групи приміщень № 43) загальною площею 114,1 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 у місті Києві; нежилі підвальні приміщення в літ. "А" з № 1 по № 4 включно (групи приміщень № 41) загальною площею 84,6 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 у місті Києві; нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 3 включно (групи приміщень № 53-а) площею 83,7 м2 на АДРЕСА_1 (витребування яких, у тому числі, були предметом спору в справах № 910/16535/25, № 910/16516/25, № 910/16513/25).
Крім того, за підтвердженими матеріалами справи доводами Прокурора, ОСОБА_1 є керівником ТОВ ".ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ." (код ЄДРПОУ 32343669), основною діяльністю якого є надання юридичних послуг у сфері права (КВЕД 69.10), а також консультування з питань комерційної діяльності, бухгалтерського обліку, агентська діяльність у сфері нерухомості.
Таким чином, ОСОБА_1 (який також є відповідачем і в інших справах № 7369/11035/21, № 369/13898/21, предмет спору в яких стосувався витребування майна з чужого незаконного володіння) повинен був мати достатні професійні знання та досвід для того, щоб належним чином оцінити законність правового титулу попереднього власника спірної у даній справі нерухомості.
За таких обставин, не здійснення ОСОБА_1 жодних дій для перевірки законності набуття права власності продавцем спірного майна свідчить про свідоме ігнорування ним вимог розумної обачності при вчиненні відповідного правочину.
Слід також зазначити, що ціна придбання спірного майна (53 000,00 грн.) була непропорційно низькою, що додатково вказує на недобросовісний характер набуття такого майна покупцем.
Так, згідно з загальнодоступними статистичними цінами (https://blaqovist.ua/uk/realtystat/2014-9) вартість 1 м2 приміщення у вересні 2014 року в Подільському районі міста Києва (Поділ) становила щонайменше 2,72 тис. дол. США (що за курсом валют Національного банку України на 26.09.2014 еквівалентно 12,95 грн. за 1 долар США), а отже ринкова вартість спірних приміщень загальною площею 74,6 м2 становила щонайменше 2 627 710,40 грн., тоді як спірне майно було відчужене за договором купівлі-продажу від 26.09.2014 року лише за 53 000,00 грн. Відтак, ціна, за якою ОСОБА_1 придбав спірні приміщення, була приблизно у 50 разів меншою, ніж фактична ринкова вартість аналогічної нерухомості.
Наявність численної інформації про сумнівність правового статусу спірного майна, зокрема відсутність судового рішення, на підставі якого зареєстровано право власності в Єдиному державному реєстрі судових рішень, є очевидною підставою сумніватися в правомірності набуття такого права. Вказані обставини мали б спонукати добросовісного набувача до прояву підвищеної обачності, у тому числі до перевірки законності джерела походження майна та достовірності правовстановлюючих документів його продавця.
Як було зазначено вище, у подальшому спірне майно було відчужене ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу нежилих приміщень від 28.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею Анною Олександрівною, на користь Товариства, 
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію Товариства проведено 23.02.2015 року, а розмір статутного капіталу відповідача складає 5 000,00 грн. Отже, на час придбання спірного нерухомого майна (28.03.2015 року) Товариство було новоствореною юридичною особою, яка лише місяць здійснювала господарську діяльність, основним видом якої є оптова торгівля фруктами й овочами. 
Крім того, за договорами купівлі-продажу від 28.03.2015 року та від 29.07.2015 року, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею Анною Олександрівною, ОСОБА_1 відчужив 4 інші об`єкти нерухомого майна на користь інших взаємопов`язаних юридичних осіб, а саме: нежилі підвальні приміщення в літ. "Б" з № 1 по № 4 включно (групи приміщень № 43) загальною площею 114,1 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 умісті Києві - на користь ТОВ "АГРОДІМ ІС"; нежилі підвальні приміщення в літ. А з № 1 по № 4 включно (групи приміщень № 41) загальною площею 84,6 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 у місті Києві - на користь ТОВ "ГРАНТ ІС"; нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 3 включно (групи приміщень № 53-а) площею 83,7 м2 на АДРЕСА_1 - на користь ТОВ "УКРСЕРВІС ІС"; нежилі підвальні приміщення в літ. А групи приміщень № 40 загальною площею 170,6 м2 на вулиці Нижній Вал, 39 у місті Києві - на користь ТОВ "ПОЛІСЬКА ДОЛИНА". 
Слід зазначити, що керівником Товариства є ОСОБА_2, який одночасно є керівником ТОВ "УКРСЕРВІС ІС" (код ЄДРПОУ 39651734, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 20.02.2015 року за адресою: місто Київ, вулиця Будіндустрії, 5, офіс 311; основний вид діяльності - оптова торгівля фруктами й овочами), керівником ТОВ "АГРОДІМ ІС" (код ЄДРПОУ 39651954, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 20.02.2015 року за адресою: місто Київ, вулиця Будіндустрії, 5, офіс 311; основний вид діяльності - оптова торгівля фруктами й овочами), керівником ТОВ "ГРАНТ ІС" (код ЄДРПОУ 39656046, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.02.2015 року за адресою: місто Київ, вулиця Будіндустрії, 5, офіс 311; основний вид діяльності - оптова торгівля фруктами й овочами), засновником ТОВ "ПОЛІСЬКА ДОЛИНА" (код ЄДРПОУ 39637154, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.02.2015 року за адресою, місто Київ, вулиця Нижньоюрківська, 8; основний вид діяльності - діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту), а також керівником або засновником понад 20 інших товариств. 
Разом із тим, вироком Вищого антикорупційного суду від 19.05.2022 року в справі № 369/3820/17, який набрав законної сили та оприлюднений в Єдиному державному реєстрі судових рішень 24.05.2022 року, ОСОБА_2 засуджений за частиною 5 статті 191 КК України до покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Факт засудження керівника Товариства за корупційний злочин додатково ставить під сумнів добросовісність відповідача як набувача спірного комунального майна. 
Крім того, повторюваність юридично пов`язаних набувачів ( ОСОБА_1 з новоствореними юридичними особами, а саме: ТОВ "ВЕСТА ІС", ТОВ "УКРСЕРВІС ІС", ТОВ "АГРОДІМ ІС", ТОВ "ПОЛІСЬКА ДОЛИНА", ТОВ "ГРАНТ ІС", керівником та/або засновником яких є ОСОБА_2 ) та швидка зміна власників майна вказує на системність заволодіння комунальним майном та формує заплутаний та штучно створений ланцюг відчужень, який свідчить про цілеспрямовані дії, направлені на приховування незаконного привласнення майна та маскування недобросовісності його набуття. 
При цьому, йдучи на ризик із придбанням майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик настання негативних наслідків придбання майна у його незаконного володільця.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі № 206/4841/20. 
Отже, за вказаних обставин, діючи недобросовісно, саме Товариство несе ризик настання негативних наслідків придбання майна у його незаконного володільця.
У той же час, сама по собі відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно факту державної реєстрації права власності на нерухоме майно за територіальною громадою міста Києва жодним чином не свідчить про відсутність або неналежність такого права Раді, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Разом із тим, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Означені висновки узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.01.2020 року в справі № 910/10987/18.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті Цивільного кодексу ЦК України).
У той же час, вирішуючи питання про витребування майна, передусім слід перевіряти добросовісність набувача майна. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20.07.2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 року в справі № 925/1351/19).
Варто зазначити, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі № 607/15052/16-ц, постанові Верховного Суду від 28.02.2024 року в справі № 442/1667/22 та інших.
Отже, враховуючи обізнаність ОСОБА_1 у сфері права, низьку ціну придбання, розташування об`єкта в охоронній зоні пам`ятки архітектури та швидку зміну прав власності між учасниками, системність заволодіння комунальним майном ОСОБА_1 , ТОВ "ВЕСТА ІС", ТОВ "УКРСЕРВІС ІС", ТОВ "АГРОДІМ ІС", ТОВ "ПОЛІСЬКА ДОЛИНА", ТОВ "ГРАНТ ІС", керівником та/або засновником яких є ОСОБА_2 , вбачаються ознаки узгоджених дій щодо незаконного вибуття нерухомого майна з комунальної власності.
Вказані вище обставини, з огляду на принцип вірогідності, у своїй сукупності виключають можливість формування добросовісного правового титулу та унеможливлюють збереження права власності за недобросовісним набувачем. 
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16, від 13.07.2022 року в справі № 199/8324/19).
При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 11.08.2022 року в справі № 461/1980/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 199/8324/19 зазначено, що задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.
Замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року в справі № 466/8649/16-ц).
За таких обставин, оскільки територіальна громада міста Києва в особі Ради не припиняла права власності на нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 252267680385), і означена нерухомість вибула з володіння територіальної громади міста Києва поза волею останньої, належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Києва в особі Ради є саме витребування спірних приміщень від їх останнього набувача - Товариства.
Враховуючи те, що презумпція добросовісності Товариства як останнього набувача спірного майна спростовується наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про те, що підвальні приміщення, які вибули з володіння їх власника (територіальної громади міста Києва в особі Ради) поза його волею, на підставі статті 388 Цивільного кодексу України підлягають витребуванню на користь позивача від їх останнього набувача - Товариства.
Більше того, з матеріалів справи вбачається факт проведення подвійної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.
Так, 10.02.2014 року державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Мощонською Іриною Володимирівною на підставі вищезгаданого рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року № 2-2025/2010 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права власності Приватного підприємства "СЄТАЛ" на вказані нежитлові приміщення як на приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 (приміщення 53) площею 74,6 м2 на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 289572680000).
Рішенням від 25.11.2025 року в справі № 910/11685/25 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Ради до Товариства про витребування майна (яке наразі в установленому законом порядку набрало законної сили) господарський суд міста Києва задовольнив вимоги Прокурора та витребував із незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради нежитлове приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 (приміщення 53) загальною площею 74,6 м2 на вулиці Нижній Вал, будинок 23 у Подільському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 289572680000).
Означеним судовим рішенням було встановлено, зокрема, приналежність житлового будинку на АДРЕСА_1-В, у місті Києві, у тому числі нежитлового приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 загальною площею 74,6 м2, до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, відсутність рішення уповноваженого органу про передачу спірного приміщення у власність відповідача та не виникнення права власності на спірне нежитлове приміщення на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року № 2-2025.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом із тим, у постанові від 10.04.2024 року в справі № 910/3419/22 Верховний Суд вказав, що судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження. 
Таким чином, вимога Прокурора про витребування спірного майна у відповідача, який не є добросовісним набувачем, є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права власника, в якого таке майно вибуло з володіння поза його волею.
При цьому, суд звертає увагу на те, що визнання договорів щодо відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком захист прав позивача, оскільки він не є стороною цих договорів, а відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу вимагати повернення одержаного на виконання правочину можуть лише його сторони.
Суд також зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18) зазначено таке.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23.11.2000 року в справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 року в справі "Трегубенко проти України").
Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Враховуючи встановлені під час розгляду даної справи обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування у відповідача спірного нерухомого майна, з огляду на доведену незаконність і безпідставність його вибуття з власності територіальної громади, що становить пропорційне втручання у право власності Товариства з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства/територіальної громади) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
Варто також зазначити, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що Товариство внаслідок витребування у нього спірного майна нестиме "індивідуальний надмірний тягар". Будь-яких документально підтверджених обґрунтувань настання для відповідача негативних наслідків як особи, яка постраждала від втручання у разі витребування спірного майна, матеріали справи не містять.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16 зазначила, що не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Враховуючи викладене, витребування спірних нежилих підвальних приміщень на користь територіальної громади міста Києва відповідає критеріям законності, легітимного публічного інтересу та пропорційності, як того вимагає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, а держава не порушує прав недобросовісного відповідача та діє в межах захисту публічного інтересу у спосіб, що відповідає принципам верховенства права та справедливості.
За таких обставин, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва з порушенням вимог, встановлених законами України, Приватне підприємство "СЄТАЛ", а також наступні власники підвальних приміщень не набули права власності на них у встановленому законом порядку, враховуючи обізнаність ОСОБА_1 у сфері права, низьку ціну придбання, розташування об`єкта в охоронній зоні пам`ятки архітектури та швидку зміну прав власності між учасниками, системність заволодіння комунальним майном ОСОБА_1 , ТОВ "ВЕСТА ІС", ТОВ "УКРСЕРВІС ІС", ТОВ "АГРОДІМ ІС", ТОВ "ПОЛІСЬКА ДОЛИНА", ТОВ "ГРАНТ ІС", керівником та/або засновником яких є ОСОБА_2 (засуджений за частиною 5 статті 191 КК України до покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна), беручи до уваги ознаки узгоджених дій щодо незаконного вибуття нерухомого майна з комунальної власності, а також подвійну державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно, який не є добросовісним набувачем цієї нерухомості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог Прокурора у даній справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Прокурора у даній справі.
При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста ІС" (01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 5 квартира 311; код ЄДРПОУ 39653490) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 22883141) нежилі підвальні приміщення в літ. "В" з № 1 по № 2 включно (групи приміщень № 53) загальною площею 74,6 м2, що знаходяться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252267680385).
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста ІС" (01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 5 квартира 311; код ЄДРПОУ 39653490) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; код ЄДРПОУ 02910019) 25 155 (двадцять п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 41 коп. судового збору.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.
5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 14.07.2026 року. 

Суддя  В.С. Ломака