Номер провадження 2/754/765/26
Справа №754/14820/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

11 серпня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
судді Саламон О.Б.
секретаря судового засідання Михайленко Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя, -
В С Т А Н О В И В :
Позиції учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Ярмоленка А.М. звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просить:
1.Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках двокімнатну квартиру загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м. АДРЕСА_1 .
2.Виділити у власність та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
3.Виділити у власність та визнати за ОСОБА_2 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
4.Стягнути з ОСОБА_2 50 % сплаченого судового збору у розмірі 7 570 грн.
В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що 05.09.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис №254. Від спільного життя подружжя мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 07.09.2022 рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі 754/3629/22 шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання позивача з відповідачем подружжям було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач вказала, що з моменту придбання спірної квартири сторони проживали в ній, підтримували належний санітарно-технічний стан, але у 2019 році з дітьми були вимушені виїхати на постійне проживання до США. Між сторонами не виникало майнових спорів стосовно користування квартирою, однак наразі відповідач відмовляється добровільно поділити квартиру, а тому позивачка вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом.
11.08.2026 від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, до суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, до суду подано заяву про визнання позовних вимог, що містить вимогу про проведення судового засідання без участі сторони відповідача.
Процесуальні дії та рішення суду.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 08 вересня 2025 року відкрито провадження по справі, за правилами та у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
10 березня 2026 року ухвалою суду постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 05.09.2010 між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2022 (справа 754/3629/22).(а.с.9-10)
Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період проживання у шлюбі сторонами, зокрема набуто кв. АДРЕСА_1 , що є спільною власністю подружжя, а відтак просить визнати за нею право власності на частину вказаної квартири.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 01.12.2011, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та засвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.22)
У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.07.2025 вбачається, що кв. АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.12.2011 року.(а.с.24)
Згідно з висновком ТОВ «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування» №04-09/25, виконано роботи з незалежної оцінки вартості двокімнатної квартири загальною площею 56,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням порівняльного підходу, ринкова вартість вказаної квартири складає 2 101 737 грн. (а.с.28)
18.05.2026 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Жаги Е.Г. через підсистему «Електронний суд» подано заяву, відповідно до якої відповідачем визнаються позовні вимоги. Також представник відповідача зазначив про те, що 03.11.2023 Вищий суд штату Каліфорнія від округу Санта-Клара Номер справи: 23-FL-002908 виніс рішення про опіку над дітьми у пропорції 50/50, підписане суддею Верховного суду 23.02.2024. За вказаним рішенням батьки порівну відповідальні за виховання та утримання дітей. Також, 16.03.2026 на електронну адресу відповідача ОСОБА_2 надійшов електронний лист від позивача ОСОБА_1 , яким остання повідомила про зміни в батьківській угоді, відповідно до яких повна опіка над дітьми встановлюється виключно їх батьком, отже діти постійно проживають та перебувають на утриманні батька ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843 цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 
1) час набуття такого майна; 
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як вбачається із змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178 св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Варто зауважити, що жодних документів, аргументів та доказів, на підтвердження спростування та оспорення презумпції спільності права власності подружжя, стороною відповідача суду не надано. Відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі.
Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Зважаючи на вищевикладене, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає поділу між сторонами, а відтак позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 18, 43,44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя, - задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках двокімнатну квартиру загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м. АДРЕСА_1 .
Виділити у власність та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Виділити у власність та визнати за ОСОБА_2 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7 570 грн.
Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 . 
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 . 
Повний текст рішення складено 20.08.2026.

Суддя | | О.Б. Саламон