Справа № 401/585/26
Провадження № 2-а/401/19/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Волошиної Н.Л., за участю секретаря судового засідання Яцини А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Світловодськ адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та відшкодування майнової шкоди, третя особа: Тимощук Артур Сергійович – інспектор 2 взводу 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області,-
ВСТАНОВИВ:

04 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з вищезазначеним позовом та просить ухвалити рішення, яким скасувати постанову серії ЕНА № 6328903 від 12 грудня 2025 року, винесену інспектором Тимощуком Артуром Сергійовичем Батальйону № 3 (з обслуговування Дубенського району) Управління патрульної поліції в Рівненській області, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю події та складу правопорушення, стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 472,00 грн, завданої внаслідок безпідставного стягнення коштів та стягнути понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17 лютого 2026 року в застосунку Приват24 йому надійшло сповіщення про накладення арешту на грошові кошти у розмірі 1 472,00 грн. 25 лютого 2026 року він звернувся з заявою до Світловодського відділу державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження та ідентифікатору доступу до всіх матеріалів виконавчого провадження. Після отримання доступу до інформації про виконавче провадження № 80281868 дізнався про винесення постанови серії ЕНА № 6328903 від 12 грудня 2025 року та про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн за ч. 2 ст. 122 КУпАП, яку йому належним чином не було вручено. 
Відповідно до постанови 12 грудня 2025 року о 11:59 годині на автомобільній дорозі М-06 Київ-Чоп (432 км) у Дубенському районі Рівненської області інспектором патрульної поліції Тимощуком Артуром Сергійовичем позивача було безпідставно зупинено. Підставу для зупинки транспортного засобу (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) інспектор не повідомив, а також не надав жодних доказів вчинення позивачем правопорушення. Під час руху позивач не порушував Правил дорожнього руху України, зокрема п. 11.1 ПДР, оскільки рухався правою смугою, а ліва смуга не була зайнята ним без потреби, жодного маневру випередження, об`їзду чи повороту ліворуч він не виконував. Розгляд справи про адміністративне правопорушення фактично не відбувся, копію постанови на місці події не вручено та не надіслано рекомендованим листом. 
17 лютого 2026 року Світловодським відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 80281868 на підставі вказаної постанови і цього ж дня винесено постанову про арешт коштів, а 19 лютого 2026 року з рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» (рахунок НОМЕР_2 ) примусово стягнуто 1 472,00 грн (штраф 1020 грн + виконавчий збір 102 грн + мінімальні витрати виконавчого провадження 350 грн). 23 лютого 2026 року арешт з рахунку знято, а 24 лютого 2026 року виконавче провадження завершено. (а.с. 1-3)
Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду судом, відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. (а.с. 32-35)
24 березня 2026 року судом отримано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України Буза В.О. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, а рішення суб`єкта владних повноважень без змін, посилалась на те, що 12 грудня 2025 року поліцейські управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції перебуваючи на патрулюванні на АД М-06 «Київ-Чоп» 432 км, виявили транспортний засіб Seat Ibiza, номерний знак НОМЕР_3 , водій якого порушив правила розташування ТЗ на дорозі, а саме рухався в крайній лівій смузі при вільній правій, на дорозі, що має три смуги для руху в одному напрямку, при цьому не виконуючи випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворот. Виявивши дане правопорушення даний транспортний засіб був зупинений на підставі ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Таким чином, виявивши порушення Правил дорожнього руху, поліцейський вжив заходів щодо притягнення винної особи до адміністративної відповідальності та, як наслідок, у результаті розгляду справи, було винесено оскаржувану постанову за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 510,00 грн.
Оскільки правопорушення було зафіксовано 12 грудня 2025 року, а ухвалу про відкриття провадження та матеріали справи було отримано відповідачем 10 березня 2026 року, що суттєво перевищує встановлений строк зберігання, надання відеозаписів є неможливим у зв`язку з їх знищенням відповідно до пункту 1 частини 3 розділу 8 до наказу МВС від 18 грудня 2018 року № 1026 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису». 
Звертає увагу суду, що проїзна частина на момент фіксації є вільною, без наявності інших транспортних засобів попереду та позаду транспортного засобу позивача, що є прямим порушенням п. 11.2 Правил дорожнього руху України і стало підставою для законної зупинки транспортного засобу поліцейськими. Позивач керував транспортним засобом на дорозі, яка має дві смуги для руху в одному напрямку рухався в крайній лівій смузі, при вільній правій, а, відтак, своїми діями скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Даними діями гр. ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, порушив вимогу пункту 11.2 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначила, що вартість наданих послуг є безпідставною з огляду на предмет спору у справі незначної складності, а саме оскарження Постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, предмет спору містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а сам обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, тому враховуючи предмет позову та незначну складність справи, час, витрачений адвокатом для надання послуг та обсяг таких, вважає, що сума 5 000,00 грн не є співмірною. (а.с. 41-46)
07 квітня 2026 року судом отримано відповідь на відзив, відповідно до якого представник позивача ОСОБА_1 адвокат Обрізків І.В. підтримав позовні вимоги, з наведених у позові обставин, та просив їх задовольнити. (а.с. 57-60)
Представник відповідача Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України Буза В.О. у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила.
Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Обрізків І.В. у судове засідання не з`явилися, представником скеровано до суду заяву у якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі та без участі позивача. (а.с. 74-75, 114-116)
Третя особа ОСОБА_3 до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. (а.с. 73)
Вивчивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух; не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; у випадках, визначених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.
Відповідно до п. 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими, а особи, які порушують їх, відповідно до п. 1.9. цих Правил несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, згідно п. 11.1. ПДР України кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно із ст. 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами 1, 2, 3, 4, 6, 7 статті 122 КУпАП розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Статтею 251 КУпАП України встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» з подальшими змінами та доповненнями зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів. (абз. 4 п. 24 Постанови)
Суд звертає увагу, що в оскаржуваній постанові зазначено, що о 11:59 годині на автомобільній дорозі М-06 Київ-Чоп (432 км) водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом на дорозі, яка має дві або більше смуг для руху в одному напрямку, рухаючись в крайній лівій смузі при вільній правій при цьому не виконуючи маневру випередження, об`їзду або перестроюванням перед поворотом ліворуч чи розворотом, чим порушив п. 11 ПДР України – порушення розташування транспортного засобу на проїзній частині. (а.с. 25-26)
У постанові серії ЕНА № 6328903 від 12 грудня 2025 року зазначено, що при фіксації правопорушення велася відеофіксація 476408, 4722171, але не зазначено технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис та в якості доказу порушення позивачем правил дорожнього руху відповідачем до матеріалів справи відеозаписи не надано у зв`язку з їх знищенням за терміном зберігання, що позбавляє суд дослідити обставини вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».
При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.
Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».
Пункт 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» чітко встановлює порядок використання техніки в правовідносинах щодо безпеки дорожнього руху, види техніки та умови її використання.
Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.
Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 295/3099/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 524/9716/16-а, № 337/346/17 від 08 квітня 2020 року приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
При цьому, згідно із ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч. 2 ст.122 КУпАП та зазначає, що у матеріалах справи такі підтвердження відсутні, є в наявності лише постанова про притягнення до відповідальності, що не дає підстав стверджувати про допущення позивачем порушень Правил дорожнього руху України, оскільки зазначені твердження не знайшли обґрунтування та підтвердження під час розгляду справи.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6328903 від 12 грудня 2025 року та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Водночас, вимоги позивача у частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 472,00 грн, завданої внаслідок безпідставного стягнення коштів не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 зроблено висновок, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави. (п. 39 Постанови)
У п. 53 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави.
Також, Верховний Суд України в постановах від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15 зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Тобто набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. (ч.ч. 1,2 ст. 326 ЦК України)
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. (ч. 1 ст. 167 ЦК України)
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. (ч. 1 ст. 170 ЦК України)
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. (ст. 174 ЦК України)
З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах,у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу,який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету.
За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.
Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету. (ч. 2 ст. 45 БК України)
Як вбачається з матеріалів справи на момент стягнення штрафу в примусовому порядку, а саме 19 лютого 2026 року юридична підстава для такого стягнення існувала, оскільки була чинною постанова про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 12 грудня 2025 року.
Вимоги до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про повернення безпідставно стягнутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України позивач не заявляв.
Аналізуючи викладені обставини, суд вважає, що після скасування судом постанови щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510,00 грн та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення останній згідно зі статтею 1212 ЦК України, має право на звернення до суду з позовом про стягнення суми перерахованих коштів до Державного бюджету України, як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
25 травня 2026 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Обрізків І.В. подано заяву про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якої просить суд вирішити питання щодо стягнення з Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. 
Визначаючи розмір понесених витрат, суд виходить з наступного.
За ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
На підтвердження понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду представлено докази, а саме: копію договору № 303 від 02 березня 2026 року, укладеного між ОСОБА_1  та адвокатом Орізків Ігорем Володимировичем, копію додатку № 1 від 02 березня 2026 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КР № 15, копію ордера на надання правничої допомоги серії ВА № 1151170, копію квитанції № 9 від 19 травня 2026 року та копію акта прийому-передачі наданих послуг від 19 травня 2026 року, що включає в себе:
- складання позовної заяви від імені Клієнта; 
- представництво інтересів Клієнта в суді;
- консультація Клієнта щодо розгляду справи в суді.
Загальна вартість наданих послуг за умовами п. 1 Додатку № 1 склала 5 000,00 грн. (а.с. 85-94)
Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат, суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч.ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 5 ст. 134 КАС України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об’єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 5 000,00 грн є обґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат.
Отже, враховуючи обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в межах 3 000,00 грн, оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених адвокатом.
В силу ст. 139 КАС України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень,  покладаються на відповідача та стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, а тому сума судового збору в розмірі 665,60 грн, який підлягав сплаті за подання позову, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246, 271, 286 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов  ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та відшкодування майнової шкоди - задовольнити частково.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6328903 від 12 грудня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн 00 к.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).
В задоволенні щодо решти заявлених вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України на користь  ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 к.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України на користь держави судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 к. 
Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку ст.ст. 292-297 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Позивач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач - Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції України, код ЄДРПОУ 40108646, адреса: вул. Степана Бандери, буд. 14а, м. Рівне, Рівненська область;
Третя особа – Тимощук Артур Сергійович – інспектор 2 взводу 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області, адреса: вул. Тараса Бульби, буд. 3, м. Дубно, Рівненська область.

Суддя Світловодського міськрайонного суду
Кіровоградської області       Н.Л. Волошина