Справа № 347/1253/26
Провадження № 2/347/974/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року м. Косів
Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Кіцули Ю. С.,
секретаря Сумарука І. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, 
у с т а н о в и в:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
22.05.2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що 17.08.2023 року в соціальній мережі «Fасеbоок» Шегета М. В. знайшов оголошення, яке було викладене особою, яка називалася ОСОБА_4 із Закарпаття, який надавав послуги магічного характеру. Зацікавившись вказаним оголошенням, позивач вирішив зателефонувати за номером телефону, який був вказаний в оголошенні.
В ході розмови ОСОБА_1 почав цікавитись магічними послугами, так як мав на меті викликати для себе нечисту силу, яка б допомагала йому в повсякденному житті. Надалі ОСОБА_5 , запевнив позивача, що дійсно може викликати для нього нечисту силу, що буде слугувати як амулет. Будь-яких фізичних предметів, у тому числі амулетів, останній відправляти не мав, так як повідомив ОСОБА_1 , що нечиста сила повинна була прийти до нього сама.
Також в ході домовленості про виклик нечистої сили ОСОБА_5 повідомив, що ОСОБА_1 необхідно буде виконувати певні ритуали, про які він буде повідомляти заздалегідь, та за які ОСОБА_1 має відправляти йому кошти у сумі, яку ОСОБА_5 буде вказувати. На вищезазначене позивач погодився та уклав усну домовленість з ОСОБА_4 , про виклик нечистої сили. Вказаної загальної суми за виклик нечистої сили не було, за кожен окремий ритуал ОСОБА_1 перераховував кошти у різних сумах.
Надалі позивач ОСОБА_1 вів спілкування з ОСОБА_4 та його помічницею ОСОБА_2 у мобільному додатку «Viber» щодо виконання ритуалів та оплати магічних послуг. 
В період часу з 17.08.2023 по 26.09.2023 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , із якими позивач усно домовився щодо залучення в своє життя нечистої сили, заволоділи грошовими коштами в сумі 159 148 грн, які ОСОБА_7 перерахував на карткові рахунки банку «ПУМБ» та «Універсал Банк». 
Оскільки після проведення близько 10 ритуалів результату не було, позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 із запитаннями, коли буде виконана обіцяна робота ОСОБА_4 , так як результату ритуалів взагалі немає. 
Під час розмови ОСОБА_2 повідомила, що у разі не виконання роботи, кошти повернуть. Однак після неодноразових прохань ОСОБА_1 про повернення коштів, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не повернули кошти, отримані за виклик нечистої сили, який здійснено не було.
На переконання позивача, зазначені грошові кошти в цьому випадку є безпідставно набутим майном, а відтак вони підлягають стягненню на користь позивача в сумі 159 148 грн.
Також позивач ствердив, що 27.09.2023 року він звернувся до Вижницького РВП ГУНП у Чернівецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за якою було відкрито кримінальне провадження, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілим. На теперішній час триває досудове розслідування в межах кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №12023263060000190 від 27.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
У зв`язку з цим, позивач просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку грошові кошти в сумі 215 926,77 грн, що складається з:
- 159 148 грн основного боргу;
- 13 172,22 грн – три проценти річних від простроченої суми;
- 43 606,55 гри – індекс інфляції;
а також стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати.
У відзиві на позовну заяву, яку подала представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Ткач Валентина Василівна 09.06.2026 року, остання зазначила, що відповідач ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги. Зокрема адвокат Ткач В. В. ствердила, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки спілкування із ОСОБА_1 заключалося виключно у наданні ОСОБА_2 своїх банківських реквізитів для оплати послуг. Всі перекази грошових коштів на банківські рахунки ОСОБА_2 були зараховані, як оплата за надані послуги ОСОБА_3 для ОСОБА_1 . Після зарахування грошових коштів від потерпілого ОСОБА_8 , відповідач всі кошти перераховувала на банківську карту ОСОБА_3 . Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 не причетна що отримання безпідставних грошових коштів.
Відповідачу ОСОБА_3 також було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. 
Позиція учасників в судовому засіданні.
Позивач в судове засідання призначене для розгляду справи не з?явився, однак в позовній заяві просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилися. Однак, адвокат Ткач В. В. 30.06.2026 року (а. с. 51-58) та 19.08.2026 року (а. с. 71-77) подала до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а. с. 50, 66), причину неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Судом також розміщувались оголошення на сайті про виклик відповідача в судове засідання (а. с. 35, 65).
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 25.05.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.06.2026 року.
Ухвалою суду від 30.06.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19.08.2026 року.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до наступного висновку.
Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Відповідно до копії Витягу з ЄРДР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27.09.2023 року звернувся до Вижницького РВП ГУНП у Чернівецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У заяві останній зазначив про те, що в період часу з 17.08.2023 по 26.09.2023 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , із якими він мав усну домовленість щодо купівлі магічного амулету, шахрайським способом заволоділи грошовими коштами в сумі 56 270 грн, які ОСОБА_1 перекидав на карткові рахунки банку «ПУМБ» та «Універсал Банк», чим завдали останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму (а. с. 7).
Як вбачається з копії протоколу допиту потерпілого від 27.09.2023 року, у серпні 2023 року останній уклав усну домовленість з ОСОБА_4 про надання послуг магічного характеру, а саме придбання магічного амулету. Загальна сума, яка мала бути сплачена за послугу – 175 000 грн. Внаслідок співпраці з ОСОБА_4 та його помічницею ОСОБА_10 , узгоджений результат ОСОБА_1 не отримав. Сплачені кошти йому повернені не були (а. с. 8-10).
Відповідно до копії протоколу додаткового допиту потерпілого від 10.10.2024, ОСОБА_1 підтримав усі попередні свідчення. Також зазначив, що мав на меті викликати для себе нечисту силу, яка б допомагала йому в повсякденному житті. Спілкування з ОСОБА_4 та його помічницею ОСОБА_10 велося в мобільному додатку «Viber». Там ОСОБА_1 отримував вказівки про ритуали, які треба виконувати, і суми грошових коштів, які треба переказувати на вказані рахунки за кожен ритуал окремо. Загалом ОСОБА_5 провів близько 10 ритуалів, за які ОСОБА_1 перерахував 160 128 грн. Кошти позивач переказував добровільно та самостійно. Наразі має претензії до ОСОБА_11 , оскільки останній не виконав роботу, про яку вони домовились (а. с. 11-12).
Копія виписки з особового рахунку ОСОБА_2 підтверджує, що остання отримувала грошові перекази через банківські термінали з різними призначеннями платежів. 10.08.2023 року ОСОБА_12 було поповнено рахунок ОСОБА_2 , в призначенні платежі зазначено «платіж за власні кошти» (а. с. 13).
Як вбачається з копії повідомлення про визначення підслідності від 16.04.2026 року, територією вчинення кримінального правопорушення, внесеного в ЄРДР за №12023263060000190 від 27.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, є Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегове, вул. Чайковського. Для продовження досудового розслідування матеріали передані до Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області (а. с. 15-16).
Копія довідки за реквізитами підтверджує наявність в ОСОБА_1 рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 17).
Відповідно до скриншотів мобільного додатку «Viber», між користувачем додатку та контактом із відображуваним ім`ям «Molfar Vas…» відбувалося листування щодо переказу коштів (а. с. 18-23).
Відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Берегомет, Вижницького району, Чернівецької області. Також останньому присвоєно РНОКПП (а. с. 24-28).
Зміст спірних правовідносин.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правової природи передачі грошових коштів, та неповернення таких коштів відповідачами у позасудовому порядку.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та практика ВС.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, вбачається що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.
Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що в період з 17.08.2023 по 26.09.2023 ОСОБА_7 перерахував на карткові рахунки банку «ПУМБ» та «Універсал Банк» грошові кошти в сумі 159 148 грн. 
Оцінюючи надані позивачем докази, суд зауважує, що в наданих письмових доказах банківських переказів (а. с. 13) суд позбавлений можливості встановити факт переказу коштів в сумі 159 148 грн від ОСОБА_13 на рахунок відповідача ОСОБА_2 , оскільки у вказаній копії виписки з рахунку ОСОБА_2 жодним чином не міститься даних, які б могли ідентифікувати той факт, що відправником коштів є саме позивач ОСОБА_14 . 
У зазначеній виписці зафіксовано тільки один переказ коштів з призначенням «платіж за власні кошти, ОСОБА_15 » від 18.08.2026 року у сумі 66 000 грн. Також суд звертає увагу, що з наданих письмових доказів, неможливо встановити з якої картки здійснювався переказ коштів. 
За таких обставин, суд не може достеменно встановити факт, що учасниками грошових переказів за вказаними у виписці платежами є сторони по справі, а також те, що сторони здійснювали переказ коштів між собою на виконання умов усної домовленості.
Крім того, долучені до позовної заяви скриншоти мобільного додатку «Viber», де зафіксовано спілкування щодо переказу коштів, не дають суду можливості ідентифікувати учасників цього листування. На них зазначено лише дати та час надісланих повідомлень та ім`я користувача вказаного додатку «Molfar Vas…» (а. с. 18-23).
Таким чином, суд приходить до переконання, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві та які були підставою для подання позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем в ході розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачами грошових коштів у сумі 159 148 грн безпідставно.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд, доходить до висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідачів грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Водночас, позивач не позбавлений можливості звернутися в майбутньому з позовом до осіб, стосовно який буде ухвалено обвинувальний вирок суду про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Розподіл судових витрат між сторонами.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. 4, 10, 12, 19, 77, 79, 81, 82, 89, 178, 247, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд
у х в а л и в :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 31 серпня 2026 року.

Суддя          Ю. С. Кіцула