ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.08.2026 Справа № 914/2813/25 

За позовом: | Заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача: | Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-Автокар», м. Львів-Винники
про: | витребування земельної ділянки
| Суддя – Крупник Р.В. Секретар – Мисик-Семен М.М.
Представники учасників справи:
прокурор: | Машталяр Ю.А.;
від позивача: | Кривий В.А. – представник;
від відповідача: | не з`явився.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.
Заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області (надалі – Прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради (надалі – Позивач, Міська рада) з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-Автокар» (надалі – Відповідач, ОК «Львів-Автокар») про витребування земельної ділянки.
Згідно із протоколом авторозподілу судової справи між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Іванчук С.В.
Ухвалою від 15.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.10.2025.
Подальший процесуальний хід розгляду справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.
Ухвалою від 24.02.2026 відкладено підготовче засідання на 31.03.2026.
02.03.2026 розпорядженням керівника апарату Господарського суду Львівської області №92 доручено провести повторний авторозподіл справи №914/2813/25, оскільки Указом Президента України №162/2026 від 24.02.2026 суддю Іванчук С.В. призначено на посаду судді Західного апеляційного господарського суду.
Згідно із протоколом повторного авторозподілу від 02.03.2026 справу №914/2813/25 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.
Ухвалою від 18.03.2026 суд прийняв до розгляду справу №914/2813/25, підготовче провадження у справі розпочав спочатку, підготовче засідання призначив на 27.04.2026.
Ухвалою від 27.04.2026 підготовче засідання відкладено на 22.05.2026.
Підготовче засідання 22.05.2026 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Крупника Р.В. у відпустці (у період з 22.05.2026 по 29.05.2026 включно).
Ухвалою від 01.06.2026 підготовче засідання у справі призначено на 29.06.2026.
У підготовчому засіданні 29.06.2026 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Ухвалою від 29.06.2026 відкладено підготовче засідання на 20.07.2026.
Ухвалою від 20.07.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 10.08.2026.
Прокурор та представник позивача з`явилися у судове засідання 10.08.2026, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач не забезпечив явку представника, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Так, ухвалу від 20.07.2026 доставлено до електронного кабінету відповідача 23.07.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Доводи прокурора.
Позов обґрунтовано обставинами незаконної безоплатної передачі Рясне-Руською сільською радою земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га у приватну власність ОК «Львів-автокар». Прокурор вказує, що відповідач отримав ділянку з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки:
- містобудівна документація міста Львова не передбачала можливості передачі ділянки для будівництва гаражів. При цьому ділянка не входила в межі опрацювання містобудівної документації села Рясне-Руське, а тому не розроблялися ні план зонування, ні детальний план території, що виключало передачу ділянок для будівництва гаражів;
- ділянку передано у власність не за рахунок земель житлової та громадської забудови, а земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яким присвоєно КВПЦЗ 12.04. – для розміщення та експлуатації споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства;
- відповідач жодним чином не обґрунтовував, що для задоволення мінімальних потреб членів гаражного кооперативу у паркомісці (гаражі) йому необхідна ділянка площею 0,0983 га, а Рясне-Руська сільська рада не перевіряла обґрунтованості відповідного звернення відповідача. Оскільки учасниками кооперативу є три особи, то відповідач міг претендувати на отримання ділянки площею не більше 0,03 га.
Прокурор зазначає, що статутні види діяльності відповідача суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспорту. Крім того, він просить врахувати, що відповідач безоплатно набув у власність декілька земельних ділянок, що суперечить встановленому законом обмеженню про право скористатись безоплатним набуттям у власність землі лише один раз.
На думку прокурора, відповідач є недобросовісним набувачем, на що вказує порушення ним імперативних норм права. Відповідач знав про встановлені законом обмеження щодо розміру ділянок, які можуть безоплатно передаватися у власність, проте звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про надання землі загальною площею 2,8834 га. Він отримав земельну ділянку не для задоволення соціальних потреб, а для протиправного збагачення всупереч закону та інтересам суспільства.
Зважаючи на це, прокурор просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача у комунальну власність Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:11:016:0081.

Доводи позивача.
Міська рада не подавала до суду письмових пояснень щодо позову. Разом з тим, у ході розгляду справи позивач підтримав заявлені вимоги і просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених прокурором у тексті позову.

Доводи відповідача.
Відповідач своїм правом на висловлення заперечень проти позову, передбаченим статтею 165 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України), не скористався та не подав до суду у встановлений процесуальним законом строк відзиву на позовну заяву.
Водночас, в ході розгляду справи відповідачем подано два клопотання в яких він:
1) заперечує той факт, що Міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради та вважає, що розгляд справи №914/2813/25 неможливий до завершення розгляду Київським окружним адміністративним судом справи №640/15962/20, у межах якої вирішується питання про законність включення Рясне-Руської сільської ради до складу Львівської об`єднаної територіальної громади із центром у м. Львів. На переконання відповідача, у разі встановлення, що Рясне-Руську сільську раду незаконно віднесено до складу Львівської ОТГ, то позивач у справі №914/2813/25 не є правонаступником відповідної сільської ради, а отже прокурор звернувся до суду в інтересах не того органу місцевого самоврядування, у власності якого, за твердження прокурора, перебуває спірна земельна ділянка;
2) звертає увагу суду на законодавчі зміни, передбачені статтею 164 ГПК України та зазначає, що суд повинен залишити позов без руху, зобов`язавши прокурора внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірної земельної ділянки та надати експертно-грошову оцінку земельної ділянки. Крім того вважає, що задля дотримання єдності судової практики необхідно дочекатися постановлення Верховним Судом остаточного судового рішення у подібній справі №922/2555/21.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
На території Львівської області знаходилася земельна ділянка площею 26,5865 га із кадастровим номером 4610137500:11:016:0001 (КВЦПЗ 16.00 – Землі запасу, за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення) (надалі – Земельна ділянка).
У лютому 2019 року Міська рада прийняла ухвалу №4647 від 14.02.2019, якою вирішила: (1) затвердити технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі щодо Земельної ділянки; (2) здійснити реєстрацію речового права на Земельну ділянку; (3) передати Земельну ділянку з комунальної власності до земель держаної власності; (4) рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття Земельної ділянки у державну власність з подальшою її передачею у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району (Т.1; зворотна сторона а.с. 156-157).
У грудні 2019 року Рясне-Руська сільська рада стала власником Земельної ділянки за результатами повного виконання ухвали №4647 від 14.02.2019. Так, наявними у матеріалах справи відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №435849745 від 17.07.2025 (Т.1; а.с. 153-155) підтверджується, що:
1) 19.03.2019 за Міською радою зареєстровано право комунальної власності на Земельну ділянку (підстава: ухвала №4647 від 14.02.2019);
2) 29.11.2020 за Львівською обласною державною адміністрацією зареєстровано право державної власності на Земельну ділянку (підстава: розпорядження №916/о/5-19 від 23.08.2019 (Т.1; а.с. 145), акт приймання-передачі майна від 25.09.2019 та ухвала №4647 від 14.02.2019);
3) 19.12.2019 за Рясне-Руською сільською радою зареєстровано право комунальної власності на Земельну ділянку. Підставою реєстрації стало розпорядження ЛОДА №1483/0/5-19 від 13.12.2019 про передачу Земельної ділянки з державної у комунальну власність (Т.1; а.с. 139-140), а також рішення сільської ради №3365 від 18.12.2019 про прийняття Земельної ділянки з державної у комунальну власність (Т.1; а.с. 137-138).

Протягом 2020 року Рясне-Руська сільська рада прийняла ряд рішень, за результатами виконання яких із Земельної ділянки було виокремлено самостійну земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га, а саме:
1) Рішенням №3432 від 03.01.2020 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу Земельної ділянки на 7 (сім) окремих земельних ділянок, що включає також земельну ділянку №4 площею 8,1837 га (Т.1; а.с. 135-136).
2) Рішенням №3700 від 19.05.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу Земельної ділянки на 7 (сім) окремих земельних ділянок, що включає також земельну ділянку №4 площею 8,1837 га із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 (Т.1; а.с. 133-134).
На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речових прав 03.06.2020 закрито розділ щодо Земельної ділянки та зареєстровано право власності сільської ради на земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 (Т.1; а.с. 151-155).
3) Рішенням №4194 від 11.09.2020 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки №4 із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 (Т.1; а.с. 132).
4) Рішенням №4377 від 19.10.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки №4 площею 8,1837 га із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 на 72 (сімдесят дві) земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га (Т.1; а.с. 70-74).
На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речових прав 04.11.2020 закрито розділ щодо земельної ділянки №4 із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 та зареєстровано право комунальної власності сільської ради на земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 (Т.1; а.с. 150-152).

У листопаді 2020 року за результатами розгляду звернень відповідача (Т.1; а.с. 128-129) Рясне-Руська сільська рада передала земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га у власність ОК «Львів-автокар» для будівництва та обслуговування гаражів і зобов`язала кооператив забезпечити зміну виду використання земельної ділянки з КВЦПЗ 16.00 – Землі запасу, на КВЦПЗ 12.04 – Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу). Викладене вбачається зі змісту рішення №4836 від 12.11.2020 (Т.1; а.с. 130-131).
Відповідач зареєстрував право приватної власності на спірну земельну ділянку 23.11.2020 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2226439146101, номер запису про право власності: 39424867) та змінив вид їх цільового призначення на 12.04. – Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №435851130 від 17.07.2025 (Т.1; а.с. 146-149), а також простежується зі змісту листа ГУ Держгеокадастру у Львівській області №0-13-0.91-2894/15-22 від 22.11.2022 й витягу з Державного земельного кадастру (Т.1; а.с. 125-127).
Спірна земельна ділянка із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га відповідно до генерального плану міста Львова (основне креслення масштабу 1:10000), затвердженого ухвалою Міської ради №3924 від 30.09.2010, розташована в межах території багатоповерхової житлової забудови (5, 9, 14, 15 поверхів). Відповідно до плану зонування території Шевченківського району, затвердженого ухвалою Міської ради №4657 від 21.05.2015, за функціональним регламентом (базове зонування) земельна ділянка розташована в межах функціональної зони Ж-4 – зони багатоквартирної житлової забудови. Згідно зі схемою зонування за планувальним регламентом плану зонування території Шевченківського району земельна ділянка розташована в межах підзони VІ – периферійної зони з коефіцієнтом цінності 0,37, та поза межами підзон за санітарно-гігієнічним, інженерно-геологічним, історико-архітектурним та природо-заповідним регламентами. В межі опрацювання містобудівної документації села Рясне-Руське земельна ділянка не входить, оскільки розташована на території міста Львова.
Наведене підтверджується листом Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Міської ради №2401-вих-108490 від 07.12.2022 та доданими до нього фрагментами містобудівної документації (Т.1; а.с. 67-68).

ОЦІНКА СУДУ.
Щодо представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частини 3 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із частинами 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Як визначено у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
З системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У даній справі прокурор вказав, що порушення інтересів держави полягає у необхідності задоволення суспільної потреби у відновленні правомочностей Міської ради як власника спірної земельної ділянки та захист суспільних інтересів загалом.
Суд звертає увагу на те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом, зокрема у разі якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган.
У спірних правовідносинах компетентним органом, уповноваженим захищати інтереси держави, є Міська рада, як правонаступник майна, прав та обов`язків Рясне-Руської сільської ради, яка приймала рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідача, відповідно до статей 140, 142, 145 Конституції України, статей 10, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 12, 83, 90, 122 Земельного кодексу України (надалі – ЗК України).
Відповідач заперечує той факт, що Міська рада є правонаступником Руської сільської ради та вважає, що розгляд справи №914/2813/25 неможливий до завершення розгляду Київським окружним адміністративним судом справи №640/15962/20, у межах якої вирішується питання про законність включення Рясне-Руської сільської ради до складу Львівської об`єднаної територіальної громади із центром у м. Львів. На переконання відповідача, у разі встановлення, що Рясне-Руську сільську раду незаконно віднесено до складу Львівської ОТГ, то позивач у справі №914/2813/25 не є правонаступником відповідної сільської ради, а отже прокурор звернувся до суду в інтересах не того органу місцевого самоврядування, у власності якого, за твердження прокурора, перебуває спірна земельна ділянка.
Суд відхиляє відповідні доводи та зазначає, що прокурор у встановленому процесуальним законом порядку довів, що Міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради, а отже вона має право заявляти віндикаційний позов у спірних правовідносинах з тим, щоб повернутися у володіння майном, якого була незаконно позбавлена.
У матеріалах справи наявна ухвала Міської ради №6 від 29.12.2020 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», згідно із якою Львівську міську територіальну громаду визначено правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, територія яких включена до Львівської міської територіальної громади, зокрема, Рясне руської громади. Крім того, згідно із ухвалою Міської ради №7 від 29.12.2020 Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради. Відомості про припинення сільської ради внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Станом на дату ухвалення цього рішення вказані вище ухвали є чинними та не скасовані судовим рішенням, яке б набрало законної сили. Відтак, вони породжують юридичні наслідки та обов`язково повинні враховуватися судом при вирішенні спору між сторонами. Обґрунтованих підстав стверджувати протилежне відповідач не навів.
Враховуючи наявність у матеріалах справи чинних ухвал Міської ради, суд доходить висновку, що Міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради.
Важливо, що на такий висновок не впливає спір у справі №640/15962/20. Суд враховує, що обидві ухвали прийняті, у тому числі з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України №718-р від 12.06.2020, яке виступає предметом оскарження у справі №640/15962/20. Відповідна справа станом на дату постановлення рішення у справі №914/2813/25 ще не вирішена остаточно та перебуває у провадженні Київського окружного адміністративного суду, який розглядає матеріально-правові вимоги Рясне-Руської сільської ради до Кабінету Міністрів України про:
- визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №624-р від 27.05.2020 «Про затвердження перспективного плану формування територій громад Львівської області» в частині включення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області до складу Львівської ОТГ;
- визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №718-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» в частині включення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області до складу Львівської ОТГ з адміністративним центром у м. Львів.
Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає, що сам по собі факт оскарження сільською радою розпорядження №718-р від 12.06.2020 автоматично не нівелює факту правонаступництва, заснованого на чинних ухвалах Міської ради №6 від 29.12.2020 та №7 від 29.12.2020. Такий факт також не впливає на те, що станом на дату ухвалення цього рішення розпорядження Кабінету Міністрів України №718-р від 12.06.2020 є чинним й породжує юридичні наслідки для учасників суспільних правовідносин. Навіть у випадку, якщо у справі №640/15962/20 позовні вимоги будуть задоволенні, то підзаконні нормативні-правові акти Кабінету Міністрів України втратять чинність лише з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №640/15962/20 (зважаючи на положення статті 265 КАС України та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.03.2023 у справі №640/6699/20). До того ж, навіть у випадку прийняття судового рішення у справі №640/15962/20 про задоволення позову, діяльність Рясне-Руської сільської ради не буде автоматично відновлена.
Таким чином, доводи відповідача про недоведеність прокурором правонаступництва та неможливість вирішення судом спору у справі №914/2813/25 до вирішення спору у справі №640/15962/20 є безпідставними, не відповідають дійсності, а тому відхиляються судом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
З матеріалів справи прослідковується, що прокурор звертався до Міської ради з метою з`ясування факту вжиття Міською радою заходів з метою захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах.
Міська рада повідомляла, що позбавлена можливості самостійно звертатися до суду із позовом про витребування земельної ділянки, з огляду на те, що рішення Рясне-Руської сільської ради про передачу у власність земельної ділянки не скасоване у встановленому законом порядку (Т.1; а.с. 58-59).
В подальшому, прокурором направлено позивачу лист №14.51/04-14-6235вих-25 від 21.08.2025, у якому він повідомив про звернення до суду із цим позовом (Т.1; а.с. 57).
Таким чином, направляючи відповідні звернення позивачу, прокурор фактично повідомляв його про порушення інтересів держави та надав можливість відреагувати на стверджуване порушення шляхом вчинення відповідних дій. Міська рада володіла інформацією про допущені порушення. Разом з цим, попри наділені на законодавчому рівні повноваження, компетентний орган не вживав жодних заходів спрямованих на усунення таких порушень, зокрема не звертався до суду за захистом інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність.
Відтак, суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому саме полягає порушення таких інтересів та правильно встановив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який, попри те, не здійснює захист прав та інтересів держави у цих правовідносинах.

Щодо суті заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 15 , частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У цій справі прокурор заявив позовну вимогу про витребування з незаконного володіння відповідача, як недобросовісного набувача, земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га.
Фактичні підстави позову викладені судом у доводах прокурора, а правовою підставою позову слугує норма статті 387 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), положення якої передбачають, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає, що за змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння користування, розпорядження майном. В позадоговірних відносинах, які мають місце в даній справі, особа чиє право власності порушено має право захистити його, зокрема за допомогою такого речово-правового способу захисту права, як віндикація.
Віндикаційний позов – це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Він належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
У цій справі спірним майном є земельна ділянка із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га, формування якої стало результатом:
- поділу Рясне-Руською сільською радою земельної ділянки площею 26,5865 га з кадастровим номером 4610137500:11:016:0001, за результатами якого було сформовано земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 (перший поділ);
- поділу Рясне-Руською сільською радою земельної ділянки з кадастровим номером 4610137500:11:016:0004 площею 8,1837 га, серед іншого, на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га (другий поділ).
Міська рада виступає неволодіючим власником у спірних правовідносинах, адже визначена правонаступником майна, прав та обов`язків Рясне-Руської сільської ради, яка після проведення другого поділу прийняла рішення №4836 від 12.11.2020 про відчуження земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 на користь відповідача.
Попри те, що Міська рада вправі заявляти віндикаційний позов у спірних правовідносинах, нею допущено бездіяльність в частині захисту інтересів Львівської міської територіальної громади, а тому судову вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння заявив прокурор. Підставність представництва ним інтересів держави була встановлена судом вище.
Щодо володіючого суб`єкта спірним майном, то таким виступає ОК «Львів-автокар», який 23.11.2020 зареєстрував право приватної власності на передану йому земельну ділянку.
Факт володіння спірною ділянкою відповідачем підтверджується державною реєстрацією за ним права власності на це майно (вказане відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).
Надаючи оцінку законності передачі та перебування у володінні відповідача спірної земельної ділянки, суд зазначає, що відповідно до положень статей 40, 41 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.
Таким чином, право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для гаражного будівництва мають гаражно-будівельні кооперативи.
Суд зазначає, що обслуговуючий кооператив це один із типів кооперативів, який може провадити діяльність за напрямком гаражного будівництва. Вказане випливає із положень статей 1, 6 Закону України «Про кооперацію», згідно із якими кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, житлово-будівельні (житлові), обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Обслуговуючий кооператив – кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності (стаття 1 Закону України «Про кооперацію»).
У матеріалах справи наявний Статут ОК «Львів-автокар» (Т.1; а.с. 106-122), зі змісту якого вбачається, що відповідач за організаційно-правовою формою належить до обслуговуючих кооперативів, а одним із напрямків його діяльності визначено організацію будівництва гаражів, технічних та службових приміщень. Одним із завдань кооперації вказано будівництво, ремонт та експлуатація гаражів, технічних, службових та інших приміщень, у т.ч. багатоповерхових, для зберігання, ремонту та обслуговування автотранспортних засобів членів кооперативу (пункти 1.6, 3.2.1, 4.1).
Отже, наявні підстави для висновку, що відповідач за напрямком діяльності є гаражно-будівельним кооперативом (що вбачається також з його повного найменування), а тому має право звертатися до органу місцевого самоврядування з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність в порядку статті 41 ЗК України.
Важливо, що передання гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок безоплатно у власність на підставі статті 41 ЗК України можливе лише у виняткових випадках. Воно має бути обумовлене особливими (виключними) цілями, що випливають зі змісту діяльності гаражно-будівельного кооперативу та кооперативу в цілому - задоволення економічних, соціальних та інших потреб його членів - та конкретного предмету (напрямку) його діяльності. Коли йдеться про отримання гаражно-будівельним кооперативом у власність земельних ділянок, то такі ділянки повинні надаватись виключно за наявності дійсної необхідності у задоволенні мінімальних обґрунтованих потреб членів гаражно-будівельного кооперативу у паркомісці (гаражі), та ці ділянки повинні надаватись безоплатно у власність лише з цією метою.
Сама по собі наявність у суб`єкта звернення статусу гаражно-будівельного кооперативу не є достатньою підставою для передання безоплатно у власність земельної ділянки будь-якого розміру. Заявник повинен довести та обґрунтувати, а орган, що здійснює розпорядження земельною ділянкою, повинен перевірити наявність чи відсутність тих обставин, що членам гаражно-будівельного кооперативу для задоволення їх мінімальних потреб у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу (гараж) необхідні відповідні (конкретно заявлені) земельні ділянки, тобто документація землеустрою повинна містити в тому числі належне обґрунтування (розрахунок) щодо необхідності виділення членам кооперативу відповідних земельних ділянок відповідної площі.
Такі правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №910/9373/17.
Екстраполюючи викладене на обставини цієї справи, суд доходить висновку, що відповідач, звертаючись до Рясне-Руської сільської ради, не доводив існування виняткового випадку для передачі йому земельної ділянки безплатно у власність.
Судом досліджено зміст звернення від 04.11.2020, у якому відповідач обмежився проханням передати йому 9 (дев`ять) земельних ділянок загальною площею 0,7852 га та лише зазначив, що заявниками є учасники АТО, які захищали та продовжують захищати Україну на сході. Жодних інших відомостей звернення не містить. Будь-яких документів до звернення відповідач не долучав.
Відповідач не наводив та не обґрунтовував наявності дійсної необхідності у задоволенні мінімальних потреб членів кооперативу у паркомісцях (гаражах); не повідомляв сільську раду про кількість членів кооперативу; не зазначав про наявність у них потреби у гаражних боксах; не надавав розрахунку площі земельних ділянок, необхідної для задоволення таких потреб; не надавав інформацію про те, скільки гаражів планується встановити на земельних ділянках.
У зверненні відсутня, наприклад, інформація про те, що (1) більшість членів кооперативу не мають гаражів чи місць для зберігання автомобілів; (2) члени кооперативу проживають у будинках, де відсутні гаражі, стоянки або можливість облаштувати місця для паркування; (3) члени кооперативу є власниками автомобілів, які вони щоденно використовують, і існує реальна потреба у їх зберіганні; (4) запитувана площа земельної ділянки відповідає фактичній потребі, а не є значно більшою, ніж необхідно для будівництва гаражів; (5) члени кооперативу використовують транспорт для професійної діяльності (перевезення, робота, підприємництво), що об`єктивно зумовлює потребу у гаражі тощо.
Посилання на статус учасників АТО не є тим обґрунтуванням, яке однозначно уможливлює застосування статті 41 ЗК України, оскільки не стосується ні предмета діяльності гаражно-будівельного кооперативу, ні дійсної потреби його членів у земельній ділянці визначеної площі. До того ж, відповідну обставину відповідач не підтверджував тими чи іншими документами. Такі докази не були подані і під час розгляду цієї справи.
Крім того, відповідач не доводив, що кооператив створювався саме для ветеранів чи осіб з інвалідністю з метою надання їм можливості використовувати гаражі для зберігання автомобілів. Наявний у матеріалах Статут ОК «Львів-автокар» позбавлений згадок на те, що його учасниками є ветерани російсько-української війни.
У ході розгляду справи ОК «Львів-автокар» не надав жодних пояснень у цій частині та не повідомив про існування обставин, які допускали передачу земельних ділянок у власність кооперативу.
Слід звернути увагу і на те, що звернення відповідача від 04.11.2020 підписане ОСОБА_1 , який вказаний як керівник ОК «Львів-автокар». Проте, у суду відсутні будь-які докази, які б підтверджувати його зв`язок з відповідачем та наявність у нього повноважень звертатися до Рясне-Руської сільської ради із заявою про передачу земельної ділянки у власність кооперативу. Так, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №35537704 від 16.07.2025 (Т.1; а.с. 43-45) з моменту створення ОК «Львів-автокар» і до моменту видачі витягу керівником відповідача був ОСОБА_2 , який також є одним із його учасників. Іншими учасниками та кінцевими бенефіціарними власниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В ході розгляду справи відповідач не надав суду жодних документів, відповідно до яких ОСОБА_1 на момент подання звернення був представником або уповноваженою особою ОК «Львів-автокар».
Попри очевидну безпідставність звернення відповідача, Рясне-Руська сільська рада прийняла рішення №4836 від 12.11.2020 й передала ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га у власність відповідачу для будівництва і обслуговування гаражів.
Приймаючи відповідне рішення, сільська рада фактично поклала в їх основу лише звернення ОК «Львів-автокар», яке, як уже було зазначено вище, було подане неуповноваженою особою, не містило будь-якого обґрунтування необхідності безоплатної передачі земельної ділянки у власність кооперативу та не супроводжувалося подачею документів, які б підтверджували існування підстав застосування статті 41 ЗК України.
У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент прийняття рішення №4836 від 12.11.2020 Рясне-Руська сільська рада керувалася будь-якими іншими документами, які стосувалися планування розміщення гаражів на земельній ділянці, визначали заплановану кількість гаражів для розміщення і площу такого розміщення та дозволяли б встановити співвідношення між кількістю членів кооперативу та кількістю гаражних боксів, які передбачалося спорудити, а також вказували на необхідність задоволення мінімальних потреб членів ОК «Львів-автокар» у гаражах.
Таким чином, прийняття сільською радою рішення про безоплатне відчуження земельної ділянки в умовах відсутності фактичного підґрунтя для перевірки обґрунтованості поданого відповідачем звернення свідчить про незаконність такого рішення, його невідповідність приписам земельного законодавства щодо можливості безоплатної передачі земельної ділянки для гаражного будівництва лише у виняткових випадках, а не за самим тільки фактом наявності у суб`єкта звернення статусу гаражно-будівельного кооперативу.
Суд наголошує, що земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, від 20.07.2020 у справі №923/196/20, від 14.12.2022 у справі №477/2330/18).
У статті 143 Конституції України унормовано, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Зміст права комунальної власності пролягає у праві територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Рухоме і нерухоме майно становить матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування (стаття 1, частина 3 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
З урахуванням викладеного, при вирішенні питання про відчуження земельної ділянки, сільська рада, як представницький орган місцевого самоврядування, повинна особливо відповідально підходити до дослідження підстав для вчинення відповідних юридично значимих дій, які безпосередньо позначаються на усій територіальній громаді, інтереси якої вона представляє, а також здійснювати правомочності власника майна на основі принципів доцільності, економності та ефективності.
У спірних правовідносинах Рясне-Руська сільська рада цього не забезпечила, внаслідок чого відчужила земельну ділянку за відсутності для того належних, достатніх і обґрунтованих підстав.
Слід також зазначити, що норма статті 41 ЗК України передбачає передачу земельної ділянки не лише у власність, але й в оренду. Зважаючи на це, приймаючи відповідне рішення, Рясне-Руська сільська рада повинна була оцінити, чи буде передача земельної ділянки саме у власність ОК «Львів-автокар» необхідною та виправданою, з огляду на те, що оренда, на відміну від безоплатного відчуження, не позбавляє територіальну громаду статусу власника земельної ділянки і водночас здатна забезпечити задоволення потреб і мешканців громади, і самого кооперативу. Обрання більш обтяжливого для громади способу розпорядження майном без існування для того належних підстав суперечить принципам доцільного, економного та ефективного здійснення правомочностей власника, а тому свідчить про незаконність відчуження земельних ділянок.
В обґрунтування позову прокурор також посилається на те, що за статтею 41 ЗК України гаражно-будівельним кооперативам можуть надаватися у власність земельні ділянки лише з категорією: землі житлової та громадської забудови. Водночас, сільська рада прийняла рішення про відчуження земельної ділянки за категорією: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яким присвоєно КВПЦЗ 12.04. – для розміщення та експлуатації споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
З цього приводу варто зазначити, що категорія земель – це частина земельного фонду України, яка характеризується основним цільовим призначенням та особливостями правового режиму. Поділ земельного фонду країни на категорії передбачено ЗК України, їх вичерпний перелік містить стаття 19 цього Кодексу, згідно із якою землі України за основним цільовим призначенням поділяються, серед іншого, на такі категорії: землі житлової та громадської забудови; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно із частиною 1 статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
З матеріалів справи вбачається, що на момент безоплатного відчуження земельна ділянка із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 відносилася до земель запасу (КВЦПЗ 16.00), оскільки до цього не надавалася у власність громадян чи юридичних осіб. При цьому її передача відбулася за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Особливості правового режиму відповідної категорії земель передбачені Главою 13 Розділу ІІ ЗК України. Відповідно до частини 1 статті 67 та статті 71 ЗК України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту. До земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об`єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. До земель дорожнього господарства належать землі під проїзною частиною, узбіччям, земляним полотном, декоративним озелененням, резервами, кюветами, мостами, тунелями, транспортними розв`язками, водопропускними спорудами, підпірними стінками і розташованими в межах смуг відведення іншими дорожніми спорудами та обладнанням, а також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: а) паралельні об`їзні дороги, поромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з`їзди; б) майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об`єкти служби дорожнього сервісу; в) будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; г) захисні насадження.
Зміст процитованих норм підтверджує, що поняття «землі транспорту» не охоплює земельні ділянки, надані кооперативам для будівництва та обслуговування гаражів.
Важливо, що Глава 13 Розділу ІІ ЗК України не встановлює права органу місцевого самоврядування безоплатно передавати у власність земельні ділянки із земель запасу за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам (обслуговуючому кооперативу), для будівництва та обслуговування гаражів.
Для відчуження таких ділянок мають застосовуватися приписи статті 134 ЗК України, що встановлюють обов`язковість продажу земельних ділянок комунальної власності на конкурентних засадах (на земельних торгах).
Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що Рясне-Руська сільська рада не мала права передати земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 безоплатно у власність відповідача поза межами процедури оплатного відчуження на земельних торгах.
Можливість застосування органом місцевого самоврядування положень статті 41 ЗК України до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення виключається, позаяк відповідна стаття закріплена у Главі 6 Розділу ІІ ЗК України, що регулює іншу категорію земель зі своїм специфічним правовим режимом – земель громадської та житлової забудови.
До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель та споруд, інших об`єктів загального користування (стаття 38 ЗК України). Земельні ділянки, які надаються юридичним особам у власність для гаражного будівництва, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови (вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.06.2024 у справі №917/516/23).
Суд звертає увагу і на те, що передача (надання) земельних ділянок із земель комунальної власності у власність юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні: комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території; генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території; план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель»; детальний план території (частина 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
У матеріалах справи відсутня містобудівна документація Рясне-Руської сільської ради, затверджена у встановленому законом порядку, яка б підтверджувала факт планування забудови гаражами земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081. Відсутність такої документації унеможливлювала передачу земельної ділянки для будівництва гаражів безоплатно у власність ОК «Львів-автокар».
Враховуючи все викладене вище, суд доходить висновку про незаконність рішення Рясне-Руської сільської ради №4836 від 12.11.2020.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду рішення органу місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 01.02.2020 у справі №922/614/19, від 05.10.2022 у справі №922/1830/19). Суд незалежно від того, чи оскаржене відповідне рішення органу місцевого самоврядування, чи ні, має самостійно дати йому правову оцінку та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Правові висновки суду касаційної інстанції у поєднанні зі встановленими обставинами справи й наданою їм судом оцінкою переконливо свідчать про те, що рішення Рясне-Руської сільської ради №4836 від 12.11.2020 не призвело до реального набуття відповідачем права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081.
Перебування спірної ділянки у незаконному володінні відповідача не відповідає приписам земельного законодавства, порушує права Міської ради на використання земельної ділянки відповідно до визначеної категорії, а також на оплатне відчуження ділянки на конкурентних засадах.
Відтак, встановлені судом обставини зумовлюють наявність підстав для витребування у ОК «Львів-автокар» земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 на користь Міської ради, а отже для задоволення заявленої позовної вимоги прокурора.

Щодо недобросовісності набуття відповідачем спірної земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 зазначила, що вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця цього майна.
Витребування земельної ділянки потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 27.04.2026 у справі №678/1041/24).
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19 зазначено, що добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
У цій справі встановлення обставин добросовісності або недобросовісності набуття відвідачем спірної земельної ділянки має значення як в контексті визначення підстав задоволення позовної вимоги про витребування майна, так і у розрізі існування у прокурора обов`язку виконати вимоги закону в частині внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Статтю 164 ГПК України було доповнено відповідною вимогою на підставі Закону України №4292-ІХ від 12.03.2025, який набрав чинності 09.04.2025. Цим законом також доповнено 390 ЦК України частиною 5, згідно з якою суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Відповідач звертає увагу на відповідні законодавчі зміни та переконаний, що суд повинен був залишити позов без руху, зобов`язавши прокурора внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірної земельної ділянки та надати експертно-грошову оцінку земельної ділянки. Крім того, він вважав, що задля дотримання єдності судової практики необхідно дочекатися постановлення Верховним Судом остаточного судового рішення у подібній справі №922/2555/21.
З цього приводу суд наголошує, що Верховний Суд виніс постанову у справі №922/2555/21 ще 28.01.2026, тобто до моменту передачі справи №914/2813/25 на розгляд судді Крупнику Р.В. у березні 2026 року, що, відповідно, виключає потребу надавати оцінку доводам відповідача по суті.
При цьому, враховуючи сформульовані судом касаційної інстанції висновки у справі №922/2555/21, відсутні підстави зобов`язувати прокурора вносити на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірної земельної ділянки та надати експертно-грошову оцінку земельної ділянки.
Верховний Суд виснував, що якщо прокурор пред`явив позов про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача (останнього набувача), то приписи частини 5 статті 390 ЦК України, яка поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача, частини 6 статті 164, частини 4 статті 174 ГПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність / недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.
У справі №914/2813/25 позовна заява подана прокурором з позовною вимогою про витребування у відповідача земельної ділянки як у недобросовісного набувача, на чому він неодноразово наголошував у тексті позову, заявах у справі. Більше того, за результатами розгляду справи по суті судом встановлено, що ОК «Львів-Автокар» набув спірну ділянку власність саме як недобросовісний набувач, що більш детально буде розкрито нижче.
Таким чином, доводи відповідача є необґрунтованими й не свідчать про допущення прокурором недоліків про підготовці та поданні до суду позовної заяви про витребування земельної ділянки у недобросовісного набувача. 
З матеріалів справи прямо вбачається, що відповідач у цій справі є недобросовісним набувачем, адже мав намір набути безкоштовно право власності на земельну ділянку не для задоволення соціальних потреб членів кооперативу, на що вказують такі обставини.
Установчими зборами та Статутом ОК «Львів-автокар» визначено лише 3 (трьох) засновників: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які після державної реєстрації кооперативу автоматично набули статусу його членів відповідно до пункту 5.1. Статуту. Будь-яких інших доказів, які б вказували на те, що учасниками кооперативу є інші особи матеріали справи не містять. Відповідач не подав суду документів, які б вказували на те, що окрім 3 (трьох) засновників членами кооперативу є також інші особи.
Кількість членів кооперативу та їх потреби у гаражах визначають граничну площу земельних ділянок, на безоплатне отримання яких відповідач міг претендувати для реалізації статутної мети із задоволення соціальних й інших потреб членів кооперативу, оскільки площа земельної ділянки має перебувати у розумному та обґрунтованому співвідношенні із кількістю осіб, потреби яких вона покликана забезпечити.
На переконання суду, кооператив добросовісно міг розраховувати на безоплатне набуття у власність земельної ділянки площею, що наближена до 0,03 га., враховуючи кількість його членів та передбачене статтею 121 ЗК України нормування безоплатної передачі у власність громадян земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, а саме не більше 0,01 гектара на одну особу. Суд враховує, що врегульована вказаними положеннями закону площа земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину для будівництва індивідуальних гаражів, якраз і відповідає мінімальній потребі фізичної особи для задоволення її соціальних потреб. Хоча ця норма і регламентує розміри ділянки, що може передаватися фізичній особі, однак суд враховує, що кооперативом, власне, і є об`єднання фізичних осіб, які об`єдналися для спільного задоволення своїх соціальних потреб, а відтак зазначена норма слугує орієнтиром щодо розмірів земельних ділянок, які передаються безкоштовно з соціальною метою. Відповідачем не надано будь-якого обґрунтування отримання земельної ділянки площею 0,0983 га через призму тих соціальних потреб, задоволення яких виправдає розмір ділянки, що в кілька разів перевищує встановлений законом розмір для мети гаражного будівництва. 
Навпаки, матеріалами даної справи підтверджується те, що відповідач звернувся до органу місцевого самоврядування з проханням передати йому у власність 9 (дев`ять) земельних ділянок загальною площею 0,7852 га (у тому числі спірну ділянку площею 0,0983 га), при тому, що кожна із цих ділянок окремо за своєю площею значно перевищувала розумні нормативи, на котрі добросовісно міг розраховувати кооператив. Як наслідок, відповідачу вдалося реалізувати свій недобросовісний намір не лише щодо земельної ділянки із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081, але й щодо восьми інших земельних ділянок, про що свідчать наявні у матеріалах справи рішення Рясне-Руської сільської ради. Вказане є очевидно неспівмірним із потребою забезпечення гаражами лише трьох членів кооперативу та спростовує добросовісність мети отримання земельних ділянок. 
Крім цього, значна віддаленість спірної земельної ділянки від місця проживання членів кооперативу свідчить про відсутність у них намірів її використання для задоволення щоденних соціальних потреб, які пов`язані з користуванням гаражами, що суперечить меті отримання земельної ділянки на пільгових умовах. Так, місце проживання члена та керівника відповідача ОСОБА_5 – АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 – АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 – АДРЕСА_3 . За таких обстави, намір членів кооперативу, які проживають у інших населених пунктах, користуватися гаражами з метою зберігання транспортних засобів на території Рясне-Руської громади, викликає обґрунтований сумнів. 
Крім того, відповідач був свідомий того, що земельна ділянка не могла бути передана йому в порядку статті 41 ЗК України, позаяк вона відносилася до тієї категорії земель, передача яких можлива лише через оплатне відчуження на торгах. Відтак, він намагався використати передбачений статтею 41 ЗК України спосіб безоплатного набуття земель комунальної власності значної площі в обхід передбачених законом процедур. 
Підсумовуючи все викладене вище, ОК «Львів-автокар» повинне повернути земельну ділянку Міській раді як недобросовісний набувач.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7`842,74 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Львівської обласної прокуратури, як платника судового збору у справі №914/2813/25.
Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Витребувати з незаконного володіння Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» (79495, м. Львів, м. Винники, вул. Івана Франка, буд. 17б; код ЄДРПОУ 43740840) у комунальну власність Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради (79006,м. Львів, площа Ринок, 1; код ЄДРПОУ 04055896) земельну ділянку із кадастровим номером 4610137500:11:016:0081 площею 0,0983 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2226439146101, номер запису про право власності: 39424867.
3. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» (79495, м. Львів, м. Винники, вул. Івана Франка, буд. 17б; код ЄДРПОУ 43740840) на користь Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, проспект Шевченка, буд. 17/19; код ЄДРПОУ 02910031) 7`842,74 грн. судового збору.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.
5. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 20.08.2026.

Суддя Крупник Р.В.