Справа № 287/2858/25
провадження 2/287/451/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 року       м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області у складі :
головуючого судді Нижника Г.П.,
за участю секретаря судового засідання Вернигорової К.М.,
представника відповідача Антонович О.С. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», представник позивача Пархомчук Сергій Валерійович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 93434 від 20.11.2019 в розмірі 7560,00 грн та понесених судових витрат у розмірі 2422,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.11.2019 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 93434, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 2000,00 грн на 30 днів. ТОВ «Займер» зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору. Відповідач зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, у зв`язку із чим у неї станом на 24.11.2025 утворилася заборгованість в розмірі 7560,00 грн, з яких: 2000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5560,00 грн - заборгованість за відсотками. 28.10.2021 між ТОВ «Займер» і ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, за умовами якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Займер», в тому числі і до відповідача за кредитним договором № 93434 від 20.11.2019. Позивач просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 93434 від 20.11.2019 в розмірі 7560,00 грн, а також понесені судові витрати.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Нижнику Г.П.
На запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідачки ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 04.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
22.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача Пархомчука С.В. надійшла заява про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн.
29.06.2026 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача подала відзив на позов, у якому просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог. Зазначила, що умовами кредитного договору передбачено надання кредиту у сумі 2000 грн строком на 30 днів, при цьому загальна вартість кредиту становить 3200 грн, тоді як позивач просить стягнути 7560 грн без належного обґрунтування такого розрахунку. Також вказала на відсутність доказів продовження строку кредитування, належного розрахунку заборгованості та первинних документів, які б підтверджували видачу відповідачу кредитних коштів. Крім того, заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх необґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи. 
Представник позивача про дату час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, у судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступного.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Судом встановлено, що 20.11.2019 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 підписано індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №93434 (далі – Кредитний договір) (а.с. 22-26).
Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 2000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п. 1.2. Кредитного договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 19.12.2019. Строк дії договору 30 днів. Але в будь якому випадку, договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором.
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п.п. 1.3. Кредитного договору).
Невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства www.cly.com.ua (п.1.6. Кредитного договору).
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано виписку з особового рахунку за Кредитним договором №93434 від 20.11.2019 згідно якої, станом на 24.11.2025 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 7560,00 грн, яка складається з: 2000,00 грн – заборгованість за сумою кредиту; 5560,00 грн – прострочена заборгованість за процентами (а.с. 14).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України « Про електронну комерцію»).
Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України " Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з п. 6.1 Кредитного договору №93434 від 20.11.2019, цей Договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до довідки про ідентифікацію, наданої директором ТОВ «Займер», ОСОБА_1 , з якою укладено Кредитний договір №93434 від 20.11.2019, ідентифікована ТОВ «Займер». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалося в інформаційно-телекомунікаційній системі. Одноразовий ідентифікатор «KL3197», дата відправки ідентифікатора позичальнику: 20.11.2019; номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор: 380968640234 (а.с. 16).
Отже, Кредитний договір №93434 від 20.11.2019 укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором «КL3197», що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
28.10.2021 року між ТОВ «Займер» (Клієнт) та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (Фактор) укладено договір Факторингу №01-28/10/2021, за яким Кілєнт відступає Факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржників за Кредитними договорами (а.с. 17-20) .
Згідно Витягу з Реєстру боржників до Договору Факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №93434 від 20.11.2019 року в сумі 7560,00 грн, з яких: залишок по тілу кредиту – 2000,00 грн, залишок по відсотках – 5560,00 грн.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
У даній справі, встановлено, що відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором було здійснено шляхом укладення Договору факторингу про відступлення ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» належне йому право вимоги .
Отже, право вимоги до боржника за Кредитним договором №93434 від 20.11.2019 перейшло до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», що дає останньому право на стягнення з позичальника в судовому порядку неповернуту суму позики.
Разом з тим, у позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», який є правонаступником первісного кредитора, за Кредитним договором №93434 від 20.11.2019 у сумі 7560,00 грн, з яких: 2000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 5560,00 грн - сума заборгованості за процентами.
При цьому, сторона відповідачки заперечувала факт отримання кредитних коштів.
Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачкою були отримані кошти на встановлених у Кредитному договорі умовах, виходячи з наступного.
За п.1.4 Кредитного договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної клієнтом.
В п.7 Кредитного договору «Реквізити та підписи Сторін» в строчці «Клієнт» зазначені анкетні дані ОСОБА_2 , в тому числі, зазначений рахунок Позичальника № НОМЕР_1 .
Водночас наявність копії індивідуальної частини договору сама по собі не підтверджує факту фактичного перерахування кредитних коштів відповідачці та їх зарахування саме на її банківський рахунок.
Суд звертає увагу, що умовами самого договору передбачено надання кредиту у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом, а датою укладення договору визначено саме дату перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. Отже, за змістом поданого позивачем договору факт перерахування коштів є ключовою обставиною, яка підтверджує не лише виконання кредитодавцем свого обов`язку, а й реальне виникнення у відповідачки обов`язку щодо повернення відповідної суми.
Позивач посилається на те, що кредитні кошти були перераховані відповідачці на банківську картку № НОМЕР_1 .
Однак такі доводи позивача не знайшли належного підтвердження під час розгляду справи.
Зазначені відповіді банківських установ суд оцінює як належні, допустимі та достовірні докази в частині перевірки доводів позивача щодо належності відповідачці картки, на яку, за твердженням позивача, були перераховані кредитні кошти, та щодо можливого надходження коштів на її рахунок.
Суд критично оцінює надану позивачем інформаційну довідку ТОВ «Платежі Онлайн» за № 364/12 від 17.12.2025, відповідно до якої на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція типу «видача» на суму 2000,00 грн, дата та час проведення - 20.11.2029 о 11:04:05 год, номер платіжної картки - № НОМЕР_1 , емітент платіжної картки - PRIVAT BANK, опис операції - «Видача кредита # НОМЕР_2 ».
Разом з тим, зазначена довідка за своїм змістом підтверджує лише факт оброблення платіжним сервісом певної транзакції за вказаними технічними реквізитами, однак не є банківською випискою з рахунку відповідачки, не є первинним банківським документом про рух коштів, не містить підтвердження банку-емітента картки про фактичне зарахування коштів на рахунок отримувача та не посвідчує, що платіжна картка № НОМЕР_1  належала саме ОСОБА_1 .
Із вказаної інформаційної довідки неможливо достовірно встановити власника карткового рахунку, його реєстраційні дані, номер рахунку у форматі IBAN, особу фактичного отримувача коштів, а також факт зарахування 20.11.2019 грошових коштів у сумі 2000,00 грн саме на банківський рахунок ОСОБА_1 .
За таких обставин інформаційна довідка ТОВ «Платежі Онлайн» не може бути визнана достатнім доказом фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів, оскільки вона не усуває сумнівів щодо належності платіжної картки саме ОСОБА_1 та не підтверджує факту зарахування коштів на її банківський рахунок. Відтак посилання позивача на зазначену довідку не спростовує висновку суду про недоведеність факту надання відповідачці кредитних коштів за кредитним договором № 93434 від 20.11.2019.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-III) в редакції, чинній станом на момент укладення договору, документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів.
Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону № 2346-III ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
Згідно п. 22.4. ст. 22 Закону № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:
для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;
для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором.
Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України. (п. 22.5. ст. 22 Закону № 2346-III).
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, в редакції, чинній станом на момент укладення договору, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21) від 25.05.2021 належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в чинній станом на момент укладення договору редакції) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд зазначив, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).
Отже, належним доказом перерахування позивачем відповідачу коштів є відповідні розрахункові документи, банківські виписки або інші первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Позивачем не були надані суду розрахункові документи, банківські виписки або інші належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування первісним кредитором саме на рахунок відповідачки ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 2000,00 грн, на виконання умов Кредитного договору №93434 від 20.11.2019.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У постанові від 27.05.2020 у справі № 2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Крім того, у постанові від 01.11.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 462/2056/20, провадження № 61-3758св23) зазначає, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, та зазначив докази на їх підтвердження, однак клопотання про витребування доказів, зокрема інформації щодо належності відповідачу карткового рахунку, надходження на нього коштів і відповідної виписки за таким рахунком, не заявив.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, у справі755/18920/18, провадження 61-17205ск19.
Таким чином, з огляду на положення вказаних вище норм законодавства, докази надання відповідачці коштів є необхідним для доведення вимог позивача про стягнення заборгованості. Позивач повинен був довести зазначені обставини належними та допустимими доказами відповідно до вимог ЦПК України та матеріально-правових підстав заявлених вимог.
Враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів надання ТОВ «Займер» ОСОБА_1 кредитних коштів, на виконання умов Кредитного договору №93434 від 20.11.2019, а договір кредиту є реальною угодою, за якою взаємні права та обов`язки у сторін виникають саме з моменту передачі коштів від кредитора до позичальника, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за цим кредитним договором, відповідно у задоволенні позову необхідно відмовити.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат.
Щодо клопотання представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки ОСОБА_3 просила стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Так, 25.06.2026 між адвокатом Антонович О.С. та ОСОБА_1 укладено договір (угоду) про надання правничої допомоги № 25/06/1.
На підтвердження понесених витрат відповідачкою надано договір (угоду) про надання правничої допомоги № 25/06/1 від 25.06.2026, додаток № 1 до нього, відповідно до якого адвокат зобов`язався здійснити складання та подання до Олевського районного суду Житомирської області відзиву на позовну заяву, а також представництво інтересів клієнта в суді з оплатою 1 500 грн за кожне судове засідання, у якому адвокат брав участь. Також надано акт сплати клієнтом адвокату грошових коштів, згідно з яким загальний розмір сплаченого гонорару становить 6 000 грн.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд повинен виходити з критерію реальності таких витрат, тобто їх дійсності та необхідності, а також критерію розумності їх розміру з урахуванням конкретних обставин справи (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Оцінюючи співмірність заявлених до відшкодування витрат, суд враховує характер та складність спору, обсяг виконаної адвокатом роботи, час, необхідний для надання правничої допомоги, а також те, що дана справа є справою незначної складності, а правові питання, які виникли під час її розгляду, є усталеними у судовій практиці та не потребували значних витрат часу й особливих професійних зусиль.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн є завищеною та не відповідає критеріям розумності і співмірності, а тому підлягає зменшенню до 3 000 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 549, 610-612, 625, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 13, 77-81, 259, 263-265, 247ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», представник позивача Пархомчук Сергій Валерійович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, ЄДРПОУ 42228258.
Представник позивача: адвокат Пархомчук Сергій Валерійович, адреса: 08157, с. Софіївська Борщагівка, пр-т Героїв Небесної Сотні, буд. 26/9, РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Представник відповідача: Антонович Ольга Сергіївна, адреса: м. Житомир, вул. Ольжича, буд. 9, офіс 33, РНОКПП НОМЕР_5 . 

Суддя:	  	Г.  П.  Нижник