ЄУН 337/4286/26
2/337/3136/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2026 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді – Мурашової Н.А.
за участю секретаря – Туяк О.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
01.07.2026 ТОВ «Споживчий центр» (далі – позивач)  через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідачка), який мотивує тим, що 30.09.2025 між сторонами було укладено кредитний договір №26.09.2025-100000726, відповідно до якого відповідачка отримала в кредит грошові кошти в розмірі 13 000,00грн., які зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування кредитними коштами, інші платежі в порядку та строк, погоджені в кредитному договорі. Відповідачка належним чином не виконала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі 45630,00грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 13000,00грн., заборгованості за процентами – 23530,00грн., заборгованості за комісією за надання кредиту – 2600,00грн, процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, - 6500,00грн.
Просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40грн., витрати на поштове відправлення – 123,78грн.
Ухвалою суду від 03.07.2026 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
24.08.2026 до суду через систему «Електронний суд» від відповідачки ОСОБА_1 надійшли дві аналогічні за змістом заяви (одна сформована в системі ЕС 22.08.2026, інша – 24.08.2026), в яких вона просила поновити строк на подання відзиву на позов у зв`язку з його пропуском з поважних причин, надати строк для подання відзиву на позовну заяву тривалістю 15 днів, відкласти судове засідання на іншу дату з урахуванням необхідності подання відповідачем відзиву на позовну заяву, проводити судовий розгляд у її відсутність.
28.08.2026 до суду через систему «Електронний суд» від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка позовні вимоги фактично визнала частково, заперечила щодо нарахування процентів за користування кредитом, вважає заявлений розмір явно завищеним та несправедливим, просила їх зменшити. Крім того, вважає умови кредитного договору щодо нарахування комісії за видачу кредиту нікчемними і просила в цій частині відмовити. Також зазначила, що ці кошти вона отримала, щоб мати змогу виїхати в безпечне місце. В жовтні 2025 року вона звільнилась з ТОВ «Сільпо-Фуд» та виїхала до Польщі. Заявлений розмір заборгованості є для неї непідйомним. Просила врахувати її скрутне фінансове становище і надати їй розстрочку виконання рішення суду.
Враховуючи, що відповідачка у встановлений строк подала відзив на позовну заяву, її заяви від 24.08.2026 про поновлення строку на подання відзиву, надання нового строку для цього та відкладення судового розгляду залишаються судом без задоволення.
31.08.2026 від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» Чехун Ю.В. надійшла відповідь на відзив, в якому позивач підтримав повністю заявлені позовні вимоги, доводи відповідачки щодо нікчемності умов кредитного договору про нарахування комісії за надання кредиту та несправедливості розміру процентів за користування кредитом вважає безпідставними, просив позов задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити повністю.
Відповідачка в судове засідання не прибула. Як вже зазначалось, в заяві від 24.08.2026 просила розглядати справу у її відсутність.
Враховуючи вказане, на підставі ст.43,223 ЦПК України,відповідно до яких участь у судових засіданнях є правом учасників судового процесу; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею; відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою виконання завдань цивільного судочинства та своєчасного вирішення спору, економії процесуального часу, за відсутності будь-яких об`єктивних підстав для відкладення судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу в цьому судовому засіданні у відсутність сторін за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.3,6,626-629 ЦК України).
В силу положень ст.526,530,611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ст.1056-1 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем визначається Законом України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015, згідно з яким електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11).
Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
В силу приписів ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010).
В цій справі суд вважає встановленим та доведеним, що позивач як кредитор та відповідачка як позичальник, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 30.09.2025 кредитний договір №26.09.2025-100000726.
Цей договір укладений в електронній формі через ІТС Товариства, підписаний сторонами в передбачений чинним законодавством спосіб (позичальником/відповідачем – електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором), що узгоджується з положеннями ст.207,1055 ЦК України, ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію». 
При цьому, відповідачка під час укладення кредитного договору була ідентифікована через централізовану систему BankID НБУ. Зазначені в кредитному договорі її персональні дані є актуальними на час розгляду цієї справи.
З урахуванням наведеного позивачем алгоритму укладення електронного кредитного договору, суд вважає, що без належної ідентифікації та вчинення особисто відповідачкою певних дій в ІТС Товариства, кредитний договір навряд чи був укладений і грошові кошти перераховані їй на банківську картку.
Жодних обставин, які б вказували на нікчемність (недійсність) вказаного кредитного договору внаслідок недотримання обов`язкової письмової форми, судом в даному випадку не встановлено, тому він є чинним і обов`язковим для виконання. 
Судом встановлено, що кредитор ТОВ «Споживчий центр» виконав свої зобов`язання та за посередницьких послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перерахував 30.09.2025 грошові кошти в сумі 13000,00грн на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , яка була зазначена останньою в заявці на укладання кредитного договору.
За умовами кредитного договору сторони погодили строк кредитування 181 день та обов`язок позичальника/відповідачки в строк до 29.03.2026(з можливості продовження/пролонгації шляхом укладання додаткового договору) остаточно повернути кредитні кошти та сплатити за цей період проценти за користування ними, комісію за надання кредиту. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 33951,64грн, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, визначені в договорі. 
При цьому, в п.12 кредитного договору було визначено графік платежів, згідно з яким повернення кредиту, сплата процентів та комісій повинна була здійснюватися позичальником черговими платежами кожні 30 днів, усього 6 чергових періодів. 
Згідно з п.6 кредитного договору протягом усього строку кредитування застосовується фіксована процентна ставка - 1% від суми кредиту в день.
Комісія за надання кредиту становить 20% від суми кредиту або 2600,00грн, яка нараховується та обліковується в день видачі кредиту (п.7 договору).
Судом встановлено, що відповідачка порушила умови укладеного кредитного договору, належним чином не виконала свого зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів у погоджені сторонами строк та порядку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, стягнення якої позивач як кредитор має право вимагати в судовому порядку.
Вказані обставини об`єктивно та достовірно підтверджуються наданими позивачем та безпосередньо дослідженими судом письмовими доказами – паспортами споживчого кредиту, пропозицією Товариства про укладання кредитного договору (оферта), заявкою позичальника на укладання кредитного договору, відповіддю позичальника про прийняття пропозиції на укладання кредитного договору (акцепт), інформацією про ідентифікацію позичальника через систему BankID НБУ, листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішність переказу кредитних коштів, розрахунком заборгованості, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення у цій справі.
При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 факту укладання вказаного кредитного договору та отримання грошових коштів, а також виникнення заборгованості через неналежне виконання нею своїх зобов`язань за договором, не оспорювала, у зв`язку з чим ці обставини в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доведенню іншими засобами 
Таким чином, неналежне виконання відповідачкою як боржником добровільно узятих на себе зобов`язань за кредитним договором є порушенням прав кредитора, які підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб.
Так, в межах цієї справи позивач вимагає стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором №26.09.2025-100000726 від 30.09.2025 в загальному розмірі 45630,00грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 13000,00грн., заборгованості за процентами – 23530,00грн., заборгованості за комісією за надання кредиту – 2600,00грн, процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, - 6500,00грн.
Згідно з наданим суду розрахунком встановлено, що вказаний розмір заборгованості визначений кредитором/позивачем станом на 29.03.2026, тобто на момент закінчення строку кредитування, погодженого сторонами в кредитному договорі. Жодних нарахувань поза межами вказаного строку позивач не здійснював, що узгоджується з приписами ст.631,1048 ЦК України, відповідно до яких сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, зокрема, щодо нарахування та сплати процентів за користування позикою, лише протягом строку дії такого договору.
При цьому, суд зауважує, що у цій справі позивач ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема, надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні бухгалтерські документи, які є обов`язковими для банківських установ, тому наданий суду позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом у цій справі.
За аналізом вказаного розрахунку судом встановлено, що проценти за користування кредитом нараховувались кредитором/позивачем протягом всього строку кредитування за процентною ставкою в розмірі 1% від суми кредиту в день, як це передбачено п.6 кредитного договору. 30.09.2025 позивачем також була нарахована комісія за надання кредиту в сумі 2600,00грн, як визначено п.7 кредитного договору. 
Відомості про сплату позичальником/відповідачкою будь-яких платежів в розрахунку відсутні, ця обставина також не спростована відповідачкою. 
Ухвалюючи рішення, суд відхиляє як безпідставні доводи відповідачки щодо несправедливості та завищеності розміру нарахованих процентів. 
Слід зазначити, що ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Зокрема, п.5 визначено, що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак, дана норма не стосується вимог щодо нарахування процентів за користування кредитом, право на які має кредитор в силу ст.1048,1054,1056-1 ЦК України та умов кредитного договору. Проценти за користування кредитом не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
В даному випадку розмір процентів за користування кредитом (1% від суми кредиту в день) було визначено сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України. Визначена денна процентна ставка, розрахунок якої наведено в п.10 кредитного договору, становить 0,89%, що узгоджується з положеннями ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору).
Відповідачкою не доведено і судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на те, що умови кредитного договору щодо розміру процентів є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача/відповідачки. 
Щодо доводів відповідачки про недійсність умов кредитного договору, якими встановлена комісія за надання кредиту, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.
Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч.1 і 2,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
11.02.2021 Національний банк України, як державний регулятор ринку фінансових послуг в Україні, своєю постановою №16 (з подальшими змінами) затвердив Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які прямо передбачають право небанківських установ встановлювати комісію за кредитними договорами та включати її до загальної вартості кредиту.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як кредитора включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії за надання кредиту. 
В даному випадку за змістом укладеного кредитного договору сторонами погоджено сплату позичальником/відповідачкою комісії за надання кредиту в загальному розмірі 2600,00грн, що не суперечить наведеним вище вимогам закону. Підстав для визнання такої умови нікчемною (недійсною), на що вказує відповідачка, суд не знаходить.
Підписавши договір, відповідачка підтвердила, що ознайомилася з договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст та суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, а також, що до моменту укладання договору отримала всю необхідну інформацію щодо умов кредитування.
Таким чином, суд вважає, що визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування ним та комісією за надання кредиту ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах чинного законодавства, підтверджений належним чином, тому в цій частині позов підлягає задоволенню і з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту – 13000,00грн, за процентами – 23530,00грн, комісії за надання кредиту – 2600,00грн, усього 39130,00грн.
В той же час, оцінивши обставини справи, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, в розмірі 6500,00грн. необґрунтованими та безпідставними.
З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що вказана сума була нарахована кредитором/позивачем на підставі п.15 кредитного договору та ст.625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання позичальником/відповідачем його зобов`язань в період з 30.10.2025 до 07.12.2025, виходячи з розміру 170000% річних від суми заборгованості.
Однак відповідно до п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За змістом ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України, а не окремі закони.
Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 по цей час в Україні діє воєнний стан.
Враховуючи вказане, в силу п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України відповідачка звільнена від сплати на користь позивача нарахованих останнім процентів в порядку ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 6500,00грн., у зв`язку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр»  слід задовольнити частково.
Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 39130,00грн., що становить 85,75% від первісно заявлених вимог на суму 45630,00грн. (39130,00грнх 100% / 45630,00грн.), судовий збір в сумі 2283,00грн. (2662,40грн х 85,75% /100%) та витрати на поштове відправлення в сумі 106,14грн (123,78грн. х 85,75% /100%), здійснення яких підтверджено належними та допустимими доказами – платіжними квитанціями.
Вирішуючи клопотання відповідачки ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду, суд виходить з такого.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення;
Згідно зі ст.124,129 Конституції України, ст.18 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст.33 вказаного Закону за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Відповідно до ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для цього є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Виходячи з вищевикладеного, розстрочення виконання судового рішення має винятковий характер і застосовується за наявності об`єктивних обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією рф, який діє до теперішнього часу.
Листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія рф проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили, яка об`єктивно унеможливлює належне виконання зобов`язань за укладеними договорами тощо).
Виходячи із завдань цивільного судочинства, принципів верховенства права, справедливості, пропорційності, оцінивши повідомлені відповідачкою обставини – відсутність доходів, виїзд за межі України, які вказують на її скрутне матеріальне становище та істотно ускладнюють виконання судового рішення, враховуючи розмір заборгованості, підстави та період її виникнення, загальну економічну ситуацію в країні, в т.ч. пов`язану із воєнним станом в Україні, суд вважає необхідним задовольнити заяву відповідачки та розстрочити їй виконання цього рішення суду на один рік з дня його ухвалення шляхом погашення визначеної судовим рішенням загальної заборгованості в сумі 41519,14грн(заборгованість за кредитним договором 39130,00грн+ судовий збір 2283,00грн. + витрати на поштове відправлення в сумі 106,14грн.) рівними частинами - по 3459,93грн. щомісячно до 1 числа кожного місяця. 
Керуючись ст.15,16,526,530,549,610,627,629,633,634,638,1049,1054,1056-1 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141, 259, 263-265,435 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ 37356833, місце знаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд.133-А, заборгованість за кредитним договором №26.09.2025-100000726 від 30.09.2025 в загальному розмірі 39130,00грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2283,00грн., витрати на поштове відправлення в сумі 106,14грн, усього 41519,14грн (сорок одна тисяча п`ятсот дев`ятнадцять гривень 14 копійок).
В іншій частині позову – відмовити.
Виконання цього рішення суду розстрочити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на один рік з дня його ухвалення, тобто до 02.09.2027, рівними частинами - по 3459,93грн. (три тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять гривень 93 копійки) щомісячно до 1 числа кожного місяця. 
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.09.2026.

Суддя    Н.А. Мурашова

02.09.2026