УХВАЛА

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 947/8090/25

провадження № 61-8721ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2026 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 травня 2026 року за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Назарової Валентини Валентинівни у справі за заявою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» зареєстровано скаргу 
ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Назарової В. В.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2026 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання скарги відмовлено.
Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Назарової В. В. у цивільній справі №947/8090/25 за заявою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про видачу судового наказу та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги залишено без розгляду.

У червні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2026 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 травня 2026 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, заявник просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2026 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 травня 2026 року скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: 
а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

У частині першій статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За даними відкритого Єдиного державного реєстру судових рішень 03 березня 2025 року за заявою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 28 959,87 грн.

09 грудня 2025 року державним виконавцем в межах вказаного провадження було здійснено звернення стягнення (арешт та списання) на грошові кошти на банківському рахунку.

27 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» зареєстровано скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, в якій заявник просив: поновити строк для подання скарги, визнавши причини пропуску поважними (необхідність отримання довідок з банку про призначення платежу та статус коштів, введення воєнного стану); визнати неправомірними дії Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - державного виконавця Назарової В. В., щодо звернення стягнення (списання) грошових коштів у розмірі 502,08 грн., які є соціальною допомогою, у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1; зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті грошові кошти у розмірі 502,08 грн на банківський рахунок, з якого вони були списані; зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з банківського рахунку ОСОБА_1 , що використовується для зарахування соціальних виплат.

Клопотання про поновлення строку для подання скарги було обґрунтовано тим, що порушення права скаржника (списання коштів) відбулося 09 грудня 2025 року. Вважає, що діяв добросовісно, звернувшись до суду у грудні 2025 року, а подальші звернення були зумовлені технічними поверненнями скарги судом, що, на його думку, є поважною причиною. 
Зазначав, що подав першу скаргу 30 грудня 2025 року (у межах 10-денного строку з моменту, як дізнався про списання, враховуючи час на отримання виписки банку). 

Відповідно до матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у цивільній справі № 947/8090/25 було подано єдину скаргу.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання скарги та залишаючи скаргу без розгляду, суд вказав, що скаржником пропущено строк на оскарження дій державного виконавця щодо звернення стягнення (списання) грошових коштів у розмірі 502,08 грн у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1, оскільки встановлено, що у відповіді на відзив від 03 лютого 2026 року заявник зазначав, що дізнався про списання коштів ще 09 грудня 2025 року.
Суд також зазначив, що доказів звернення заявника до будь-яких банківських установ для отримання довідок про призначення платежу, на що був потрібен певний час, заявником до матеріалів скарги додано не було.

Апеляційний суд, з огляду на встановлений факт відсутності належних доказів звернення ОСОБА_1 до 26 січня 2026 року до суду зі скаргами на дії державного виконавця, погодився із доводами суду першої інстанції. 

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів.

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Суди врахували, що предметом оскарження у справі є дії державного виконавця у ВП № НОМЕР_1, який 09 грудня 2025 року у межах вказаного провадження здійснив звернення стягнення. Зі скаргою на неправомірні дії виконавця, заявник звернувся 26 січня 2026 року, тобто після спливу відповідного строку, визначеного процесуальним законодавством.

Встановивши, що скаргу подано з пропуском десятиденного строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України, та, встановивши відсутність поважних причин для його поновлення, суди зробили правильний висновок про залишення скарги без розгляду.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

Згідно із частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року). 

Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи, а не лише для позивача, який не виконав вказівки процесуального законодавства.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та доводів касаційної скарги, зважаючи на те, що у цій справі заявник взагалі не подав доказів поважності пропуску процесуального строку, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2026 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 травня 2026 року за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Назарової Валентини Валентинівни у справі за заявою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков
Д. Д. Луспеник