Провадження № 2/537/129/2026
Справа № 537/5643/25

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.08.2026 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді – Хіневич В.І., за участю секретаря судового засідання – Бакай М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, де просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 77889,62 грн, з яких сума 3% річних в розмірі 18115,02 грн, сума нарахованих інфляційних втрат в розмірі 59774,60 грн, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. 
В обґрунтуванні позову вказав, що 20.06.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, було укладено кредитний договір №11172801000 (далі Договір), за яким банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 16 100,00 доларів США зі строком користування кредитом до 19 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,50% річних. Відповідно до положень зазначеного Договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки. Виконання зобов`язань позичальника за Договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, а саме житловою площею - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу в сумі 123 265,91 грн. 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 2, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення. Також, на підставі цього Договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за певною кількістю договорів іпотеки, до складу яких увійшли і кредитний договір укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» № 11172801000 від 20.06.2007 року та іпотечний договір, укладений на забезпечення виконання кредитного договору. На сьогоднішній день відповідачем рішення суду не виконано, заборгованість складає 123 265,91 грн., що підтверджується постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010. 
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Керуючись ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у наслідок прострочення відповідачем сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 11172801000, складає: згідно з розрахунком суми 3 % річних, за період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних, становить: 18 115,02 грн. згідно з розрахунком суми інфляційних втрат, за період з «02» квітня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат, становить: 59 774,60 грн. Всього сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) ОСОБА_1 перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить: 77 889,62 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів. 
Ухвалою суду від 29.09.2025 року у відкритті провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було відмолено, так як судом було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
08.06.2026 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву де відповідач ОСОБА_1 просить суд поновити строк на звернення до суду з відзивом, проти позовної заяви заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви з наступних підстав.
Позивач звертаючись з вказаним позовом не вказує обставини, які є важливими при вирішенні цієї справи, а саме про те, що виконавчий лист, виданий на виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010, повернутий державним виконавцем стягувачу 30.05.2013 і повторно до виконання він не пред`являвся, відповідно є простроченим. Виконавче провадження по виконанню рішення відсутнє. 
Також позивач не повідомив суд, що у березні 2017 року ТОВ «Кей-Колект» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007р. 24 липня 2023 року Полтавський апеляційний суд виніс постанову у справі № 537/909/17 (провадження 22- ц/814/2818/23) про відмову у задоволенні позову повністю. Судом апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що стягненням 30 серпня 2010 року всієї суми заборгованості, змінений строк дії договору, а тому будь-які претензії банку, а в подальшому його правонаступника - ТОВ «Кей-Колект» мали б бути задоволені в строки, встановлені ст.257 ЦК України, проте з даним позовом товариство звернулось до суду тільки у лютому 2017 року. Позивач не використав можливості погашення заборгованості померлого ОСОБА_2 у спосіб, визначений ст. 1282 ЦК України про те, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як вбачається із копії спадкової справи другої Кременчуцької державної нотаріальної контори, заведеної після померлого ОСОБА_2 , позивач ТОВ «Кей-Колект» не пред`являли вимоги кредитора по спадкоємців (т.1, а.с.118-124). Отже, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 .
Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 викладено таку правову позицію: «Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини 2 статті 625 ЦК України.
Керуючись процесуальним правом відповідач звертає увагу суду, що при вирішенні справи № 537/5643/25 має бути застосована правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23, Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 та від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.
Так, предметом судового розгляду у цій справі є стягнення 3 % річних та індексу інфляції, що нараховані позивачем за ст. 625 ЦК України за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007 р. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007р. у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу в сумі 123 265,91 грн.
Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надано відповідь за вих. № 8239/Р-767/11.2 від 12.05.2026 р. про те, що 28.12.2010 перебувало виконавче проводження № 23498523 з примусового виконання виконавчого листа № 2-593, виданого 19.10.2010 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 121 926,64 грн, судових витрат 1219,27 грн, витрат на ГТЗ 120,00 грн, в всього 123 265,91 грн., у солідарному порядку. Постановою державного виконавця від 30.05.2013 виконавчий документ повернуто стягувачу но підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з інформацією, наданою ВПВР УЗПВР у Полтавській області встановлено, що повторно вищезазначений виконавчий документ на примусове виконання, станом на момент надання відповіді, не надходив та зареєстрованим не значиться. 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень вказує на те, що у судовому порядку пропущений строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не поновлювався.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем. 
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Отже, станом на момент звернення з цим позовом до суду ТОВ «Кей-Колект» не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, 30.05.2013 виконавчий документ повернуто стягувачу), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Відповідач уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
За обставин у цій справі, коли кредитор (ТОВ «Кей-Колект») використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору; виконавчий лист у справі №2-593/2010 не може бути повторно пред`явлений до виконання по причині пропуску строку та не поновлювався судом пропущений строк для пред`явлення до виконання, відповідно на даний час на примусовому виконанні не перебуває за рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010 по стягненню боргу за кредитним договором у відповідача відсутнє грошове зобов`язання, тому відсутні правові підстави для стягнення у цій справі 3 % річних, адже вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Враховуючи, що позивач не надав суду інформацію про хід виконавчого провадження за рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010, а відповідь Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надано відповідь за вих. № 8239/Р-767/11.2 від 12.05.2026 р., отримана відповідачем тільки 28.05.2026 року, відзив на позов подається з пропуском строку встановленого судом.
Враховуючи, що позивач не повідомив усіх обставин справи, а відповідь від Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за вих. № 8239/Р-767/11.2 від 12.05.2026 р., відповідачем отримана 28.05.2026 року, тож суд вважає за можливе поновити відповідачу строк на подання відзиву та прийняти його.
В судове засідання представник позивача ТОВ «Кей-Колект» не з`явився, в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповіді на поданий відповідачем відзив до суду не подав.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. 
Враховуючи заяви сторін, суд вирішив на підставі ст. 211, ст. 247 ЦПК України, провести судовий розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на підставі наявних у суду матеріалів. 
Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 20.06.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №11172801000, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 16 100,00 доларів США зі строком користування кредитом до 19 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,50% річних. Відповідно до положень зазначеного Договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк та позичальник уклали договір іпотеки б/н від 20 червня 2007 року, за яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . 
Між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також було укладено договір поруки б/н від 20 червня 2007 року, за яким ОСОБА_1 поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та виникненням заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 серпня 2010 року по справі № 2-593/2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007 року у сумі 121 926,64 грн. 
13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 2, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення. Також, на підставі цього Договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за певною кількістю договорів іпотеки, до складу яких увійшли і кредитний договір укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» № 11172801000 від 20.06.2007 року та іпотечний договір, укладений на забезпечення виконання кредитного договору. Тобто ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями по кредитному договору № 11172801000 від 20 червня 2007 року та іпотечним договором б/н від цієї ж дати.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. 
У березні 2017 року ТОВ «Кей-Колект» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за кредитним договором №11172801000 від 20.06.2007р. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2018 року позов задоволено: звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру, загальною площею 42,9 м2, житловою площею 42,9 м2, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно - 15600586, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , належну ОСОБА_1 в межах залишку заборгованості ОСОБА_1 в загальному розмірі у валюті договору 20 142,73 дол. США шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року рішення районного суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
24 липня 2023 року Полтавський апеляційний суд виніс постанову у справі № 537/909/17 (провадження 22- ц/814/2818/23) про відмову у задоволенні позову. Судом апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» були задоволені шляхом дострокового стягнення з боржників суми отриманого кредиту, як то визначено ч.2 ст.1050 ЦК України. Натомість, звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Кей-Колект» визначило загальний розмір заборгованості в сумі 20 142,73 дол. США, з яких 6457,79 дол. США відсотків. При цьому позивачем розрахунку суми відсотків суду не надано. Між тим, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості свідчить про зміну строку дії договору, а тому підстави для нарахування процентів за кредитним договором відсутні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Вбачається, що стягненням 30 серпня 2010 року всієї суми заборгованості, змінений строк дії договору, а тому будь-які претензії банку, а в подальшому його правонаступника - ТОВ «Кей-Колект» мали б бути задоволені в строки, встановлені ст.257 ЦК України, проте з даним позовом товариство звернулось до суду тільки у лютому 2017 року. Позивач не використав можливості погашення заборгованості померлого ОСОБА_2 у спосіб, визначений ст. 1282 ЦК України про те, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як вбачається із копії спадкової справи другої Кременчуцької державної нотаріальної контори, заведеної після померлого ОСОБА_2 , позивач ТОВ «Кей-Колект» не пред`являли вимоги кредитора по спадкоємців (т.1, а.с.118-124). Отже, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 .
З наданої Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відповіді за вих. № 8239/Р-767/11.2 від 12.05.2026 р. вбачається, що з 28.12.2010 перебувало виконавче проводження № 23498523 з примусового виконання виконавчого листа № 2-593, виданого 19.10.2010 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 121 926,64 грн, судових витрат 1219,27 грн, витрат на ГТЗ 120,00 грн, в всього 123 265,91 грн., у солідарному порядку. Постановою державного виконавця від 30.05.2013 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з інформацією, наданою ВПВР УЗПВР у Полтавській області встановлено, що повторно вищезазначений виконавчий документ на примусове виконання, станом на момент надання відповіді, не надходив та зареєстрованим не значиться. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 викладено таку правову позицію щодо питання про застосування частини другої статті 625 ЦК України, зокрема нарахування 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням, за обставин, коли стягувач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і суд у поновленні цього строку відмовив.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Судовим розглядом встановлено, що у цій справі, кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості; судом було винесено рішення (від 30 серпня 2010 р. по справі № 2-593/2010) щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, яке перебувало на примусовому виконанні, тобто зобов`язання зі сплати боргу було засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення; виконавчий лист щодо виконання зазначеного судового рішення перебував на примусовому виконанні (ВП №23498523 з 28.12.2010 по 30.05.2013), проте був повернутий та строк на його повторне пред`явлення сплив; при цьому матеріали справи не містять відомостей щодо поновлення вказаного строку, тобто позивачем не доведено суду обставини того, що йому було поновлено строк на пред`явлення виконавчого документу відносно ОСОБА_1 до виконання за вказаним судоми рішення. 
Таким чином вбачається, що вимоги за вказаним зобов`язанням позбавлені примусового захисту, оскільки відносно них вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням, проте добровільне виконання яких визнається належним. 
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних втрат, адже вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Станом на момент звернення з цим позовом до суду ТОВ «Кей-Колект» не може: повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, 30.05.2013 виконавчий документ повернуто стягувачу, доказів наявності судового рішення про поновлення вказаного строку до суд не подано), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Відповідач не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, а тому у задоволенні позовної заяви суд відмовляє. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, тож судові витрати залишаються на позивачеві. 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд –

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя В.І. Хіневич

Повний текст рішення складено 31.08.2026 року