ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/2159/26
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,
секретар судового засідання Борисова Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства "КОМПЛЕКСНА ГАРАНТІЯ ТА БЕЗПЕКА" до відповідача: Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” в особі Південного регіонального управління Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” про стягнення 141252,07 грн заборгованості,
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився, 
від відповідача: не з`явився,
зазначає наступне:
Приватне підприємство "КОМПЛЕКСНА ГАРАНТІЯ ТА БЕЗПЕКА" (надалі – Підприємство, Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” в особі Південного регіонального управління Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” (надалі – Концерн, Відповідач) 165898,08 грн заборгованості, з яких 138000,00 грн основного боргу, 298,08 грн 3% річних та 27600,00 грн інфляційних нарахувань. 
Фактичними підставами звернення із позовом до суду визначено порушення Концерном взятих на себе за укладеним 01.03.2025 договором про надання охоронних послуг № 24 зобов`язань в частині своєчасної та остаточної оплати вартості наданих Підприємством упродовж березня-листопада 2025 року послуг.
Додатково Підприємство посилається на звернення із заявою про видачу судового наказу (справа № 916/763/26), котрий скасовано за заявою Концерну.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 28.05.2026 позовній заяві Підприємства присвоєно єдиний унікальний номер судової справи – 916/2159/26 та визначено суддю Гута С.Ф. для її подальшого розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2026 прийнято позовну заяву Підприємства до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2156/26, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 02 липня 2026 року.
Відповідно до сформованих за допомогою автоматизованої системи діловодства Господарського суду Одеської області довідок 02.06.2026 до електронних кабінетів Підприємства та Концерну підсистемою “Електронний суд” Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в автоматичному режимі доставлено ухвалу про відкриття провадження у справі.
23 червня 2026 року Підприємство звернулось із заявою, в якій повідомляє про допущену у розрахунках 3% річних та інфляційних втрат помилку, у зв`язку із чим надає уточнений розрахунок 3% річних (1217,42 грн) та інфляційних втрат (414,64 грн).
У судовому засіданні, призначеному на 02.07.2026, представником Підприємства повідомлено про збільшення (3% річних) та зменшення (інфляційних втрат) розміру заявлених вимог.
Верховним Судом у постанові від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, зазначено, що зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Враховуючи те, що підстави заявленого позову у поданій заяві не змінено Підприємством, судом прийнято до розгляду заяву про збільшення/зменшення розміру позовних вимог (стягнення з Концерну 141252,07 грн заборгованості, з яких 138000,00 грн основного боргу, 1217,42 грн 3% річних та 2034,65 грн інфляційних втрат.
Згідно із приписами статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнецов та інші проти Російської Федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
В свою чергу, частиною 3 статті 2 ГПК України встановлено, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до положень статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Враховуючи вищенаведене, з метою дотримання принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності сторін перед законом та судом, необхідністю надання Концерну часу для ознайомлення та викладення позиції стосовно прийнятої заяви про збільшення/зменшення розміру позовних вимог, а також з огляду на заплановану щорічну відпустку судді Гута С.Ф. з 20.07.2026, ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2026 відкладено розгляд справи на 11 серпня 2026 року. 
Відповідно до сформованої за допомогою автоматизованої системи діловодства Господарського суду Одеської області довідки 02.07.2026 до електронного кабінету Концерну підсистемою “Електронний суд” Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в автоматичному режимі доставлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 11 серпня 2026 року.
У призначене на 11.08.2026 судове засідання представники сторін не з`явились, перед засіданням від Підприємства надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
Частиною 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Приписи частин 4 та 5 статті 6 ГПК України визначають, що Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Пунктом 42 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 із змінами, передбачено, що засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету. У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі. В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.
В свою чергу, пункт 37 Положення визначає, що підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
У випадку, якщо особа (учасник справи) зареєструвала свій Електронний кабінет, електронна форма вручення їй судових рішень є обов`язковою та пріоритетною щодо письмової форми вручення, яка, на відміну від електронної форми, може бути реалізована судом у зазначеному випадку лише за окремою заявою учасника справи.
Саме така правова позиція суду касаційної інстанції викладена в ухвалах Верховного Суду від 06.03.2023 у справі № 916/3104/21 та від 17.05.2023 у справі № 910/15120/20.
Приписами частини 4 статті 120 ГПК України передбачено, що ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Враховуючи наявність сформованих автоматизованою системою діловодства Господарського суду Одеської області довідок про завчасну доставку до електронних кабінетів Підприємства та Концерну підсистемою “Електронний суд” Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в автоматичному режимі постановлених у справі ухвал, останні належним чином повідомлені про судове провадження та призначені засідання, відтак неявка представників учасників не перешкоджає розгляду справи.
Письмового відзиву від Концерну до Господарського суду Одеської області як і інших клопотань або заяв не надходило, у зв`язку з чим, у відповідності до частини 4 статті 13 та частини 9 статті 165 ГПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В процесі розгляду даної справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
11 серпня 2026 року в судовому засіданні судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. Повідомлено, що повний текст рішення буде складено 14 серпня 2026 року.
Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив: 
01 березня 2025 року між Концерном (Замовник) та Підприємством (Виконавець) укладено договір про надання охоронних послуг № 24 (Договір), умовами пункту 1.1 якого передбачено, що відповідно до умов цього договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання здійснювати протягом всього терміну дії Договору комплекс заходів, пов`язаних фізичної охорони Об`єкта (погодженого складського комплексу).
Виконавець зобов`язується: забезпечити збереження матеріальних цінностей Замовника, прийнятих під охорону Виконавцем, а також дотримання встановленого пропускного режиму (пункт 2.1.1), забезпечити охорону Об`єкту від несанкціонованого проникнення і протиправних посягав сторонніх осіб (пункт 2.1.2).
Вартість послуг і порядок розрахунків визначено Додатком до цього Договору (пункт 3.1).
Виконавець несе повну матеріальну відповідальність відповідно до чинного законодавства України за невиконання, або неналежне виконання умов цього Договору в порядку ч.2 ст.96 ЦК України (пункт 4.1).
Договір вступає в силу з 01.03.2025 р і діє до 01.03.2026 (пункт 7.1).
Договір може бути розірваний достроково за письмовою заявою однієї із Сторін, представленому за 10 (десять) днів до його розірвання, що не звільняє Замовника від повного розрахунку з Виконавцем за фактично надані послуги з охорони Об`єкта (пункт 7.2).
Режим охорони, порядок пропускного режиму, особливості Об`єкта, визначаються при підписанні цього Договору, оформляються в табелі постів охорони. У разі зміни режиму охорони Об`єкта в цілому або частково, в тому числі в зв`язку зі зміною режиму роботи Об`єкта в залежності від змін пори року, прийняття відповідних актів нормативного характеру місцевими органами влади, Замовник і Виконавець, в особі їх відповідальних представників підписують в триденний термін додаткові угоди, які стають невід`ємною частиною цього Договору. До дати підписання Сторонами цих додаткових угод діють колишні умови цього Договору, включаючи правила про відповідальність за невиконання Сторонами своїх зобов`язань.
Після підписання додаткових угод, зазначені зміни підлягають включенню до відповідних Додатків до цього Договору (пункт 9.1).
Протокол № 1 Узгодження договірної вартості послуг, що надаються (на одному аркуші) визначено додатком та невід`ємною частиною Договору (пункти 10.1 та 10.1.1).
Розділ 11 Договору містить банківські реквізити як Замовника, так і Виконавця.
Представлена копія Договору містить залишені представниками підписи та скріплена печатками контрагентів.
01 березня 2025 року між Концерном та Підприємством складено протокол погодження договірної вартості послуг, що надаються за Договором, відповідно до якого сторонами досягнуто згоди про розмір договірної вартості пропонованих Виконавцем послуг за місяць згідно договору № 24 від 01.03.2025 в сумі 46000,00 (сорок шість тисяч) гривень.
Також погоджено, що оплату Замовник зобов`язується проводити щомісяця не пізніше ніж за 5 днів до початку наступного місяця на підставі наданих Виконавцем рахунків і актів виконаних робіт.
30 вересня 2025 року між Концерном та Підприємством підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 8 про надання другим та прийняття першим послуг охорони за вересень 2025 року вартістю 46000,00 грн з ПДВ. 
31 жовтня 2025 року між Концерном та Підприємством підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 8 про надання другим та прийняття першим послуг охорони за жовтень 2025 року вартістю 46000,00 грн з ПДВ. 
30 листопада 2025 року між Концерном та Підприємством підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 8 про надання другим та прийняття першим послуг охорони за листопад 2025 року вартістю 46000,00 грн з ПДВ. 
30 листопада 2025 року між Концерном та Підприємством складено акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого за першим обліковується 138000,00 грн заборгованості.
20 березня 2026 року Господарським судом Одеської області задоволено заяву Концерну про скасування судового наказу та скасовано судовий наказ № 916/763/26 від 05.03.2026, за яким стягнуто з Концерну на користь Підприємства 138000 грн основної заборгованості, 298,08 грн 3% річних, 27600 грн інфляційних витрат та 332,80 грн витрат по сплаті судового збору, виданого на підставі неналежного виконанням боржником прийнятих на себе зобов`язань за договором про надання охоронних послуг №24 від 01.03.2025 в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг.

Відповідно до представленого Підприємством розрахунку за Концерном обліковується 138000,00 грн основного боргу, 1271,42 грн 3% річних та 2034,65 грн інфляційних втрат.
1271,42 грн 3% річних складаються з 521,75 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 25.09.2025 – 10.02.2026; 404,55 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 26.10.2025 – 10.02.2026; 291,12 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 25.11.2025 – 10.02.2026.
414,64 грн інфляційних втрат складаються з 1019,71 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 01.10.2025 – 10.02.2026; 600,30 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 01.11.2025 – 10.02.2026; 414,64 грн, нарахованих на 46000,00 грн упродовж 01.12.2025 – 10.02.2026.
Дослідивши матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків: 
У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Правочин, різновидом якого є договори – основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно ж до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина 1 статті 207 ЦК України).
Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно ж до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між Підприємством як Виконавцем та Концерном як Замовником укладено 01.03.2025 Договір № 24 про надання охоронних послуг.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).
В процесі розгляд справи учасниками справи не ставилось питання визнання укладеного Договору недійсним та/або встановлення факту його нікчемності.
За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.
Послугам обов`язково властиві щонайменше дві ознаки: 1) надання послуги невіддільне від діяльності особи-послугонадавача; 2) корисний ефект такої діяльності не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, а полягає в самому процесі надання послуги.
Послугу, можна визначити як різновид об`єктів цивільних правовідносин, що виражається у вигляді певної правомірної операції, тобто у вигляді ряду дій виконавця або у діяльності, що являється об`єктом зобов`язання, яка має нематеріальний ефект, нестійкий речовий результат або уречевлений результат, пов`язаний з іншими договірними відносинами, і яка характеризується властивостями здійсненності, невіддільності від джерела, моментальною споживністю, неформалізованістю якості.
З огляду на специфіку послуги як об`єкта господарської операції, слід з`ясовувати технічну можливість її надання з урахуванням наявного персоналу, кваліфікації, часу та місця її здійснення, обладнання, сировини та матеріалів, необхідних для виконання такої операції, та найголовніше – використання результатів наданих послуг отримувачем у власній господарській діяльності, що створює для останнього позитивний економічний результат, а також інші суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Підприємством представлено до матеріалів справи складені акти здачі-приймання послуг від 30.09.2025 № 8, від 31.10.2025 № 8 та від 30.11.2025 № 8. 
При цьому представлені та досліджені судом акти не містить позначок Концерну про відсутність погодження як кількості, так і якості наданих послуг.
Відтак, судом встановлено факт надання Підприємством Концерну послуг упродовж вересня-листопада на підставі укладеного 01.03.2025 Договору № 24 про надання охоронних послуг. 
Як зазначалось, 01 березня 2025 року між Концерном та Підприємством складено протокол погодження договірної вартості послуг, що надаються за Договором (додаток до Договору), відповідно до якого сторонами досягнуто згоди про розмір договірної вартості пропонованих Виконавцем послуг за місяць згідно договору № 24 від 01.03.2025 в сумі 46000,00 (сорок шість тисяч) гривень.
Також погоджено, що оплату Замовник зобов`язується проводити щомісяця не пізніше ніж за 5 днів до початку наступного місяця на підставі наданих Виконавцем рахунків і актів виконаних робіт.
Окрім того, судом встановлено, що укладаючи Договір № 24 про надання охоронних послуг сторонами визначено банківські реквізити як Замовника, так і Виконавця.
Відтак, суд доходить до висновку, що акт виконаних робіт є документом, котрий засвідчує повноту наданих послуг, наявність зауважень та/або інших недоліків, наданих послуг.
Згідно статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” здійснення господарської операції підтверджується первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та має містити особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, факт приймання-передачі товару доводиться лише зазначеним засобом доказування.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5 пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України “Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні” та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19.
У той час, як рахунок на оплату за своєю правовою природою не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. 
Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в низці постанов Верховного Суду, зокрема у справі № 915/400/18 від 26.02.2020 та у справі № 915/641/19 від 29.04.2020, і суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної позиції у цій справі.
Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом (пункт 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20).
З огляду на викладене, правову конструкцію частини 1 статті 903 ЦК України, встановлення судом надання Підприємством Концерну послуг упродовж вересня-листопада 2025 року на підставі досліджених актів здачі-приймання послуг від 30.09.2025 № 8, від 31.10.2025 № 8 та від 30.11.2025 № 8, суд доходить до висновку, що Концерном як Замовником в порушення приписів статей 525,526,610,629,901,903 ЦК України та умов Договору своєчасно та остаточно вартість наданих послуг не сплачено, не дивлячись на те, що з урахуванням частини 1 статті 530, частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України, пункту 3.1 Договору та умов Додатку до Договору строк виконання зобов`язання із оплати 138000,00 грн настав (за надані у вересні 2025 року послуги строк сплив 26.09.2025, за надані у жовтні 2025 року – 27.10.2025, за надані у листопаді 2025 року – 26.11.2025). Відтак, 46000,00 грн вартості наданих послуг за вересень 2025 року + 46000,00 грн – за жовтень 2025 року + 46000,00 грн – за листопад = 138000,00 грн сукупної заборгованості.
Судом враховано, що у Додатку до Договору сторонами погоджено фіксований розмір плати та відповідні строки оплати, відтак наявність акту, складеного пізніше настання дати оплати, не впливає на факт необхідності дотримання умов Договору в частині своєчасної оплати (за відсутності заперечень та/або зауважень щодо наданих послуг).
Частиною третьою статті 14 ЦК України встановлено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 922/4544/16, від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17, від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 06.11.2018 у справі № 910/9947/15, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 19.02.2019 у справі № 910/7086/17, від 10.09.2019 у справі № 920/792/18.
Нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 920/505/22.
Як зазначалось, Підприємством, окрім 138000,00 грн основного боргу, заявлено до стягнення 1271,42 грн 3% річних та 2034,65 грн інфляційних втрат.
Здійснивши перерахування за допомогою Інформаційно-правової системи “Прецедент” представленого розрахунку, судом встановлено відповідність методології нарахування приписам законодавства України. 
Відтак, заявлені Підприємством позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та стягненню з Концерну підлягає 138000,00 грн основного боргу, 1271,42 грн 3% річних та 2034,65 грн інфляційних втрат.
Відповідно до вимог частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами першої-третьою статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У рішенні від 03.01.2018 “Віктор Назаренко проти України” (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції “справедливого судового розгляду” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають “справедливого балансу” між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі “Беер проти Австрії” (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18, від 06 лютого 2001 року).
Згідно із частиною першої статті 4 Закону України „Про судовий збір” судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до статті 7 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2026 рік” …прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2026 року складає 3328,00 грн… 
Підпунктами 1 та 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України „Про судовий збір” визначено ставки судового збору за подання до господарського суду: позовної заяви майнового характеру – 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру – 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Звертаючись із позовом Підприємством у відповідності до підпункту 1 пункт 2 частини другої “Про судовий збір” сплачено до Державного бюджету України 3328,00 грн (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб = 3328,00 грн).
Пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, стягненню з Концерну на користь Підприємства підлягає 3328,00 грн витрат зі спалити судового збору.
Керуючись ст.ст.13,20,73,74,76,86,129,165,180,232,233,237,238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Приватного підприємства "КОМПЛЕКСНА ГАРАНТІЯ ТА БЕЗПЕКА" до відповідача: Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” в особі Південного регіонального управління Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” про стягнення 141252,07 грн заборгованості задовольнити. 
Стягнути з Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28а, Код ЄДРПОУ 33689922) в особі Південного регіонального управління Концерну “ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС” (65012, м. Одеса, пров. Штабний, буд. 1, Код ЄДРПОУ 35123222) на користь Приватного підприємства "КОМПЛЕКСНА ГАРАНТІЯ ТА БЕЗПЕКА" (65062, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 53, Код ЄДРПОУ 34872224) 138000/сто тридцять вісім тисяч/грн 00коп. основного боргу, 1217/одну тисячу двісті сімнадцять/грн 42коп. 3% річних, 2034/дві тисячі тридцять чотири/грн 65коп. інфляційних втрат та 3328/три тисячі триста двадцять вісім/грн 00коп. витрат зі сплати судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Наказ видати в порядку статті 327 ГПК України. 
Повне рішення складено 14 серпня 2026 р.

Суддя С.Ф. Гут