Номер провадження: 22-ц/813/1212/26 
Справа № 947/32261/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Левіт Віктор Семенович
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду до ОСОБА_2 , в якому просила: визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску суму у розмірі 49 906 грн 65 коп. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 1/2 частину заробітної плати, отриманої ОСОБА_2 за період шлюбу, а саме з 11.08.2006 року по 22.03.2022 року. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 11.08.2006 року, було зареєстровано шлюб. 22.03.2022 року, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №947/6630/22, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Позивачка зазначає, що за період перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули майно, яке наразі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.
Позивачка зазначала, що під час перебування у шлюбі, відповідачем було зареєстровано право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тому за позивачкою слід визнати право приватної власності на 1/2 частку цього житлового будинку.
Крім того, стверджувала, що за період шлюбу позивачкою та відповідачем був придбаний транспортний засіб ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1498 куб.см. У зв`язку з тим, що автомобіль є неподільною річчю, в рахунок компенсації його вартості, просила стягнути на її користь з відповідача 49 906 грн 65 коп.
Також, позивачка вважала, що слід стягнути на її користь 1/2 частину заробітної плати, отриманої ОСОБА_2 за період шлюбу, а саме з 11.08.2006 року по 22.03.2022 року. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
06.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (зареєстрована канцелярією суду 07.05.2024 року), в якій вона просила визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м, житлова площа 44,9 кв.м, що складається з житлового будинку – А, літньої кухні – Б, вбиральні – Г, сарая – Е, С, огорожа № 1, вимощення – І. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн 65 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задоволено частково.
Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м, житлова площа 44,9 кв.м, що складається з житлового будинку – А, літньої кухні – Б, вбиральні – Г, сарая – Е, С, огорожа №1, вимощення – І.
В решті позовних вимог, - відмовлено.

Суд першої інстанції вважав, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, за наслідком чого здійснив поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як колишнього подружжя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г.М. та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Левіт В.С. подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року у справі № 947/32261/23 - задовольнити.
2. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року у справі № 947/32261/23 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля марки ЗАЗ ТБ69У0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн 65 коп. - скасувати.
3. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля марки ЗАЗ ТБ69У0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп. - задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року залишити без змін.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля марки ЗАЗ ТБ69У0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн. 65 коп.
5. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на користь ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить:
1. Скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року в частині визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та у порядку поділу спільного майна подружжя визнання за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,4 кв.м, житлова площа 44,9 кв.м, що складається з житлового будинку - А, літньої кухні - Б, вбиральні - Г, сараю - Е, С, огорожа №1, вимощення - І.
2. Ухвалити в цій частині у справі нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.
3. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року стосовно стягнення з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості автомобіля марки ЗАЗ ТБ69У0, 2011 року випуску у розмірі 49 906 грн 65 коп. - залишити без змін.
4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судове рішення є неповним, необґрунтованим і таким, що суперечить матеріалам справи у частині відмови щодо поділу транспортного засобу.
За період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули майно, яке наразі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.
Так, сторонами був придбаний транспортний засіб ЗАЗ TF69Y0, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1498 куб.см. Станом на день подання даної позовної заяви (жовтень 2023 року) вартість вищевказаного автомобіля згідно відомостей із сайту auto.ria.com становить приблизно 2700 доларів США (дві тисячі сімсот доларів США) (скриншот із сайту auto.ria.com міститься в матеріалах справи), що становить 99 813 грн 30 коп. (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот тринадцять гривень 30 коп.) за курсом НБУ. Право власності на зазначений транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_2 , лист РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 21.08.2023 року з вих. № 31/15-269-Аз.
Однак судом, при ухваленні оскаржуваного судового рішення у частині відмови щодо поділу транспортного засобу, з огляду на те, що нею не доведено розмір ринкової вартості автомобіля, інших доказів суду на підтвердження вартості автомобіля не надано, остання не зверталася із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надано суду звіту про оцінку транспортного засобу, було не враховано позиції Верховного Суду щодо прийняття роздруківки калькулятора розрахунку середньої ринкової вартості автомобіля, розміщеного на веб-сайті «auto.ria.com», було безпідставно не взято до уваги докази, які можуть слугувати свідченням того, що майно набуто у шлюбі і підлягає поділу між сторонами, а також розмір грошових коштів, які підлягають виплаті за 1/2 частину спільно набутого майна, зокрема, й транспортного засобу.
Підсумовуючи доводи скарги, зазначає, що нею було певним чином доведено ринкову вартість спірного автомобіля, що була визначена на момент звернення її до суду першої інстанції з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, а відтак вона має право на отримання від відповідача в якості компенсації за 1/2 частини транспортного засобу ЗАЗ TF69Y0, суми грошових коштів у розмірі 49 906 грн 65 коп. (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот шість гривень 65 коп).

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він набув у власність спірний будинок та здійснив його перебудову до укладення шлюбу з позивачкою тобто за власні кошти. Через брак коштів відповідач отримав можливість зареєструвати право власності на спірний будинок лише 26.02.2015 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що зареєстровано державним реєстратором Антоненко О.С. Одеського міського управління юстиції.
Зазначає, що згідно договору дарування від 23.09.2002 року, який посвідчено державним нотаріусом Чередниченко Г.А. та зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за номером 5-3542, відповідач набув у власність 16/25 (шістнадцять двадцять п`ятих) частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
23.12.2005 року рішенням Одеської міської ради на підставі заяви ОСОБА_2 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та було передано безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0376 га за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, із земель житлової та доданої забудови міста.
Після набуття у власність вказаного будинку, відповідач здійснив самочинне будівництво та його реконструкцію.
Згідно Протоколу про адміністративне правопорушення від 06.11.2012 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене самочинне будівництво. Зі вказаного протоколу вбачається, що ОСОБА_2 у 2006 році виконав будівельні роботи з будівництва прибудови, мансарди за адресою: АДРЕСА_1 без отримання дозвільних документів.
В послідуючому ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності Постановою № 3089 від 06.11.2012, в якій зазначено аналогічні обставини вчинення реконструкції у 2006 році.
Скаржник звертає увагу на те, що у справі відсутні докази, які свідчать про вартість майна до поліпшень, так само як і докази про його вартість після поліпшення, доказів істотності збільшення вартості, відтак вимоги позову є недоведеними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г.М. просить задовольнити скаргу поданою нею, а скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні, представники сторін адвокати Гніздовська Г.М. та Левіт В.С. надав усні пояснення по суті справи, доводи скарг підтримали, просили скарги задовольнити.
Також, представниками сторін у судовому засіданні заявлені клопотанні про приєднанні до матеріалів справи нових доказів, а саме, адвокатом Гніздовською Г.М. – копій Звіту про незалежну оцінку об`єкта від 16.12.2024 року, Рецензії від 25.06.2025 року, Звіту про оцінку приросту вартості реконструкції житлового будинку від 16.10.2025 року, адвокатом Левіт В.С. – копії Звіту про оцінку приросту вартості реконструкції житлового будинку від 07.04.2025 року.
Колегією суддів, протокольною ухвалою відмовлено у задоволені зазначених клопотань з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції.
Проте, зазначені звіти та рецензія не існували на час розгляду та ухвалення рішення судом першої інстанції. Сторони відповідних клопотань, про надання їм можливості подання таких доказів до суду першої інстанції, у суді не заявляли.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

11.08.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1147.
У шлюбі народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
22.03.2022 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №947/6630/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
На підставі договору дарування від 23.09.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Чередниченко Г.А. за реєстраційним номером 5-3542, ОСОБА_2 отримав у право власності 16/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальна житлова площа якого складала 37,7 кв.м.
30.10.2007 року відповідно до державного акту на право власності ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 0,0376 га на підставі рішення Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5119-ІV для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 28.12.2012 року за № ОД 18212521834, початок закінчення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося у 2009 році.
Відповідно до технічного паспорта від 20.01.2015 року, будинок АДРЕСА_1 , має загальну площу 137,4 кв.м та житлову площу – 44,9 кв.м.
26.02.2015 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (частина друга статті 69 СК України).
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, зокрема, в натурі (стаття 71 СК України), спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Щодо позовних вимог про поділ житлового будинку.

Так, встановлено, що на підставі договору дарування від 23.09.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Чередниченко Г.А. за реєстраційним номером 5-3542, відповідач ОСОБА_2 отримав у право власності 16/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з однієї кам`яної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить – 37,7 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок проведеної реконструкції, яка відбулась під час вже зареєстрованого шлюбу сторін, істотно збільшилась житлова площа житлового будинку, а саме, житлова площа, становить – 44,9 кв.м, загальна площа будинку становить - 137,4 кв.м.

У висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2026 року у справі № 541/845/21, провадження № 61-417св26, щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку/жінки на праві особистої приватної власності в результаті істотного збільшення вартості майна, зазначено:
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів:
1) істотність збільшення вартості майна;
2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може полягати у ремонті майна, його добудові чи перебудові, тобто діях, що призвели до істотного збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому в конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно не лише враховувати збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2025 року у справі № 673/547/21 та від 28 травня 2025 року у справі № 741/484/22.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається, чи стає несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20).
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення повинен бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України  суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження істотності збільшення вартості житлового будинку, а також, факту понесення нею грошових чи трудових витрат, які б свідчили про її внесок у істотне збільшення вартості спірного майна. Наявність різниці в технічних характеристиках майна в різні періоди часу сама по собі не є достатнім доказом виникнення права спільної сумісної власності на підставі статті 62 СК України без підтвердження джерела походження коштів та особистого трудового внеску другого з подружжя саме у такі поліпшення.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя та поділу цього нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про поділ автомобіля.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (пункт 50). При цьому факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати (пункт 47).
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі(пункт 49).
Водночас, слід приймати до уваги, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22в ересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт63)).
При цьому очевидно, що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 742/3786/17 (провадження № 61-17589св20).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль, припинити її право власності на частини транспортного засобу та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції встановив, що в період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску, право власності на який, 27.04.2013 року, було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 21.08.2023 року з вих. №31/15-269-Аз.
Разом з цим, відмова у задоволені позовних вимог, мотивована судом тим, що позивачка не виконала свій процесуальний обов`язок доказування – не надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля.

Переглядаючи справу в цій частині, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, також, такі висновки не оскаржуються відповідачем.
Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими підстави відмови судом у задоволені зазначених позовних вимог.

Позивачкою, в обґрунтування було надано доказ щодо вартості вищевказаного автомобіля згідно відомостей із сайту auto.ria.com, у розмірі приблизно 2700 доларів США (дві тисячі сімсот доларів США), що становить 99 813 грн 30 коп. (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот тринадцять гривень 30 коп.) за курсом НБУ.

Вказаний доказ ринкової вартості транспортного засобу, відповідачем в установленому законом порядку не спростовано, інших доказів не надано, клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи з метою визначення ринкової ціни не заявлено.

Таким чином, слід вважати, що вартість автомобіля марки ЗАЗ ТF69Y0, 2011 року випуску, на підставі доказу, наданого позивачкою, який помилково не прийнятий судом, складає - 99 813 грн 30 коп.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля, припинення її право власності на частину транспортного засобу та стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в сумі - 49 906 грн 65 коп., підлягають задоволенню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г.М. та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Левіт В.С. підлягають частковому задоволенню, оскаржене рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в сумі – 3777,78 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Левіт Віктор Семенович – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 ) в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля марки ЗАЗ TF69Y0, 2011року випуску суму у розмірі 49 906 грн 65 коп.

В решті у задоволені позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі – 3777,78 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький