ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | Справа №160/16873/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
17 червня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (ЄДРПОУ 13559341) №084150006307 від 24 лютого 2026 року про відмову ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (ЄДРПОУ 13559341) призначити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 16.02.2026 року пенсію по інвалідності з врахуванням наступних періодів страхового: стажу період проходження військової служби з 09.12.1983 року по 13.12.1985 року згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 26.11.1983 року, всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 30.08.1983 року, період трудової діяльності з 10.03.1986 року по 02.06.1987 року в Спеціалізованому монтажному управлінні «Запоріженергозахист», період трудової діяльності з 23.06.1995 року по 15.03.1996 року в колгоспі імені Шевченка Василівського району Запорізької області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 24.02.2026 №084150006307 позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність необхідного страхового стажу. До страхового стажу не зараховано період військової служби з 09.12.1983 по 13.12.1985 через виправлення дати її закінчення, періоди трудової діяльності через виправлення дати народження у трудовій книжці, роботу з 10.03.1986 по 02.06.1987 через відсутність назви підприємства та роботу в колгоспі з 23.06.1995 по 15.03.1996 через відсутність відомостей про мінімум трудової участі. Позивач зазначає, що такі недоліки мають формальний характер, не спростовують факту проходження служби та роботи й виникли не з його вини, оскільки відповідальність за належне оформлення відповідних документів покладена на уповноважених осіб. У зв`язку із цим просить скасувати рішення відповідача та призначити йому з 16.02.2026 пенсію по інвалідності з урахуванням спірних періодів страхового стажу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 року відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, зазначеною ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області 16.07.2026 року подано до суду відзив у якому відповідач заперечує проти задоволення позову, зазначаючи, що для призначення позивачу пенсії по інвалідності необхідно не менше 15 років страхового стажу, тоді як належними документами та відомостями персоніфікованого обліку підтверджено лише 8 років 11 місяців 17 днів. Спірні періоди роботи не зараховано через неналежне оформлення трудової книжки, а саме виправлення дати народження, відсутність назви підприємства, а також відсутність відомостей і довідки про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві. На думку відповідача, за наявності неправильних або неточних записів стаж має підтверджуватися іншими документами, передбаченими Порядком №637, яких позивач не надав. Відтак відповідач вважає рішення від 24.02.2026 №084150006307 правомірним та просить відмовити у задоволенні позову.
Третій особі було направлено копію зазначеної ухвали про відкриття провадження у справі в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою відповідального працівника суду від 22.06.2026; правом на подання пояснень на позов третя особа не скористався. До суду подано матеріали пенсійної справи позивача.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 16.02.2026 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії по інвалідності. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у порядку екстериторіальності рішенням від 24.02.2026 №084150006307 відмовило позивачу у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність необхідного страхового стажу. В рішенні також зазначено, що страховий стаж особи становить 08 років 11 місяців 17 днів. До страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 09.12.1983 по 13.12.1985 згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 26.11.1983, оскільки виправлено дату закінчення військової служби. За доданими документами до страхового стажу не зараховано всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_4 від 30.08.1983, оскільки виправлення в даті народження заявника. Стаж зараховано згідно реєстру застрахованих осіб. До страхового стажу не зараховано період роботи з 10.03.1986 по 02.06.1987 відповідно до вищезазначеної трудової книжки, оскільки відсутня назва підприємства. До страхового стажу не зараховано періоди роботи в громадському господарстві з 23.06.1995 по 15.03.1996 відповідно вищезазначеної до трудової книжки, оскільки в трудовій книжці відсутні дані щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві. Довідка щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві відсутня. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховані всі періоди трудової діяльності. Інші документи передбачені пунктом 3 Порядку №637 відсутні.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до статей 30, 32 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності, за наявності необхідного страхового стажу. Особи з інвалідністю II та III груп віком від 60 років мають право на призначення пенсії по інвалідності за наявності не менше 15 років страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.
Згідно частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно зі статтею 62 Закону "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів уній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Надання інших додаткових документів, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або у ній містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 відповідачем фактично враховано страховий стаж, починаючи з 01.01.2001. Водночас періоди роботи, підтверджені записами трудової книжки серії НОМЕР_5 до страхового стажу не зараховано. Крім того, окремо не зараховано період а проходження військової служби з 09.12.1983 по 13.12.1985, періоди роботи в громадському господарстві з 23.06.1995 по 15.03.1996 оскільки в трудовій книжці відсутні дані щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та період роботи з 10.03.1986 по 02.06.1987 оскільки відсутня назва підприємства.
За змістом спірного рішення позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_5 від 30.08.1983, оскільки в записі про дату народження має місце виправлення. З цього приводу суд зазначає таке.
У спірний період порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162).
Так, відповідно до пункту 1.1. Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше недельного рядка з дня прийняття на роботу.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Стягнення до трудової книжки не записуються.
Усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи проводяться акуратно, пір`яною чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору (п. 2.3 Інструкції №162).
Відповідно до пункту 2.9 Інструкції №162 у розділах Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.
У графі 3 розділу Відомості про роботу у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком в графі 1 ставиться порядковий номер запису, у графі 2 зазначається дата прийому на роботу. У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу (п. 2.13 Інструкції №162).
Згідно із пунктом 2.26 Інструкції №162 запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з дотриманням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дату та номер.
У разі звільнення робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції №162).
Пунктом 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок Про трудові книжки робітників і службовців від 06.09.1973 №656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З 29.07.1993 порядок ведення трудових книжок врегульований положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, зареєстрованої в МЮУ 17.08.93 за №110 (далі Інструкція №58).
Відповідно до пункту 1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За змістом пункту 2.4. Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно із пунктами 2.27 2.28 Інструкції №58 запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. У разі переведення з одного підприємства на інше за погодженням між керівниками підприємств у графі 3 записується посилання на погодження: "Звільнений у зв`язку з переведенням на роботу в таке-то підприємство, п.5 ст.36 КЗпП України".
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, зокрема, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 (301-93-п) "Про трудові книжки працівників" (п. 1.5 Інструкції №58).
Знову ж таки, згідно пункту 4 постанови №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії по інвалідності є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Поряд з цим, відповідачем взагалі не надано оцінку записам трудової діяльності позивача, які відображені у трудовій книжці, виключно із посиланням на недоліки в записі про дату народження.
Неточності у записі про дату народження на переконання суду, не може вважатись навіть формальною помилкою, адже жодним чином не впливає на зміст записів у такій трудовій книжці.
Суд також звертає увагу, що відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 10.03.1986 до 02.06.1987, який зазначений у трудовій книжці, зумовлена тим, що у трудовій книжці за спірний період не зазначена назва підприємства.
Як уже зазначено судом , відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Суд зауважує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме печатка, на якій зазначено найменування організації, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.
Порядком №637 передбачено надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи.
Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
У постанові від 21.02.2020 у справі № 291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Крім того, згідно з приписами частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, у разі наявності сумнівів або необхідності уточнення певних даних щодо періодів роботи позивача пенсійний орган мав можливість скористатися своїми правами, передбаченими частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV, та звернутися з відповідними запитами до підприємства-роботодавця, архівної установи тощо.
Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в громадському господарстві з 23.06.1995 по 15.03.1996, оскільки відсутня інформація про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Отже, законодавець передбачив особливий порядок зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок.
Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 "Про трудові книжки колгоспників", установлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу, в тому числі на членів рибознавчих колгоспів, з моменту прийняття їх у члени колгоспу.
Відповідно до пункту 1 Основного положення про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затвердженого постановою правління Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, яка ведеться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу (пункт 2 Основних положень).
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).
Зважаючи на викладене, основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, яка ведеться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу та підтверджує обставини про трудову участь: прийняття в колгоспі річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві, його виконання чи не виконання.
Позивачем надано до пенсійного органу трудову книжку НОМЕР_5 від 30.08.1983, якою підтверджено, що у період з 23.06.1995 до 15.03.1996 позивач працював у Колгоспі імені Шевченка, запис № 9-10.
Верховний Суд у постанові від 21.06.2019 у справі №727/384/17 дійшов висновку, відсутність додаткових відомостей, а саме уточнюючої довідки про встановлений мінімум трудоднів та кількість відпрацьованих вихододнів (трудоднів) не може бути підставою для не зарахування даного періоду в страховий стаж позивача.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд зауважує, що трудова книжка позивача має чіткі та без виправлень записи стосовно спірного періоду роботи позивача в колгоспі, та завірену печаткою.
Відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що позивач не працював в колгоспі або не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві.
Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що до страхового стажу ОСОБА_1 підлягає зарахуванню період роботи з 23.06.1995 по 15.03.1996 в колгоспі.
Щодо зарахування до стажу позивача періоду проходження строкової військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 8 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зокрема, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно зі статтею 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також, зокрема: в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Таким чином, час проходження військової служби зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком.
Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 від 26.11.1983 ОСОБА_1 09.12.1983 був призваний на строкову військову службу до лав Радянської армії, а 13.12.1985 звільнений у запас.
Крім того, проходження позивачем строкової військової служби у період з 09.12.1983 по 19.12.1985 підтверджується також записом №3 трудової книжки серії НОМЕР_5 від 30.08.1983.
Отже, наявні у матеріалах справи документи у своїй сукупності підтверджують факт проходження позивачем строкової військової служби саме у період з 09.12.1983 по 19.12.1985.
За таких обставин суд доходить висновку, що період проходження ОСОБА_1 строкової військової служби з 09.12.1983 по 19.12.1985 підтверджений належними доказами та підлягає зарахуванню до його страхового стажу у повному обсязі.
Суд відхиляє доводи відповідача про неможливість зарахування до страхового стажу періоду проходження позивачем строкової військової служби з підстав наявності виправлення у даті закінчення військової служби.
Крім того, факт проходження позивачем строкової військової служби у цей самий період підтверджується не лише військовим квитком, а й записом №3 трудової книжки серії НОМЕР_5 від 30.08.1983. Отже, відомості про проходження служби підтверджуються двома документами, які узгоджуються між собою щодо дат початку та закінчення служби.
Відповідачем не наведено жодних обставин, які б свідчили, що військовий квиток належить іншій особі, що записи про призов та звільнення зі строкової військової служби є підробленими чи недостовірними, або що позивач фактично не проходив строкову військову службу у зазначений період.
Суд також враховує, що недоліки оформлення документа, які не залежать від особи та не спростовують змісту внесених до нього відомостей, не можуть покладатися на позивача як підстава для позбавлення його права на зарахування періоду строкової військової служби до страхового стажу.
З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №084150006307 від 24.02.2026 року, як такого, що прийнято з порушенням вимог законодавства щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду питання.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб?єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб?єктів владних повноважень.
Таким чином, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 09.12.1983 року по 13.12.1985 року згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 26.11.1983 року, всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 30.08.1983 року, період трудової діяльності з 10.03.1986 року по 02.06.1987 року в Спеціалізованому монтажному управлінні «Запоріженергозахист», період трудової діяльності з 23.06.1995 року по 15.03.1996 року в колгоспі імені Шевченка Василівського району Запорізької області, та повторно розглянути заяву від 16.02.2026 року.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Як вбачається з матеріалів позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1331,20 грн., що документально підтверджується квитанцією № 2221704038 від 12.06.2026 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 665,60 грн. підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань. 
Керуючись ст. 9, 72-77, 90, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд.7, м. Житомир, Житомирська обл., 10003, код ЄДРПОУ 13559341), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул.Набережна Перемоги, буд.26, м.Дніпро, 49094; ІК в ЄДРПОУ 21910427) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №084150006307 від 24 лютого 2026 року про відмову ОСОБА_1 , у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , період проходження військової служби з 09.12.1983 року по 13.12.1985 року згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 26.11.1983 року, всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 30.08.1983 року, період трудової діяльності з 10.03.1986 року по 02.06.1987 року в Спеціалізованому монтажному управлінні «Запоріженергозахист», період трудової діяльності з 23.06.1995 року по 15.03.1996 року в колгоспі імені Шевченка Василівського району Запорізької області.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.02.2026 року про призначення пенсії по інвалідності.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд.7, м. Житомир, Житомирська обл., 10003, код ЄДРПОУ 13559341) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати з оплати судового збору в сумі 665,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Е.О. Юрков