ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3929/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Смокович В. І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Гришаєва Яна Миколаївна, в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у розгляді рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби із лав Збройних Сил України у запас через сімейні обставини на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби із лав Збройних Сил України у запас через сімейні обставини на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років, та прийняти рішення по суті звільнення ОСОБА_1 у запас через сімейні обставини.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим було подано рапорт про звільнення з військової служби.
З метою врегулювання спору у досудовому порядку, до в/ч НОМЕР_1 було направлено поштовим відправленням 09.02.2026 - адвокатський запит, із долученим рапортом ОСОБА_1 та належними документами, на підтвердження вимог щодо звільнення з військової служби.
Зауважує, що відповідно до абзацу 3 пункту 8 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, який затверджений наказом Міністерства оборони України № 531 від 06.08.2024, у разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Питання про звільнення позивача належить до компетенції безпосередньо командира в/ч НОМЕР_1 , а не будь якої іншої військової посадової особи.
При цьому, відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ наведеного Порядку, прямо передбачено право військовослужбовця на подання рапортів засобами поштового зв`язку. У цьому випадку, подання рапорту через пошту, за допомогою свого представника, цілком відповідає вимогам Порядку.
Відповідач отримав рапорт позивача поданий засобами поштового зв`язку, але не прийняв жодного рішення, не задовольнив це рапорт, та не відмовив в його задоволенні.
Щодо можливого посилання відповідача на вчинення ОСОБА_1 самовільного залишення частини та виведення його поза штат зауважує, що згідно норм чинного законодавства не передбачено підстав для нерозгляду рапорту військовослужбовця про звільнення. 
Тобто, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття вмотивованого рішення по суті питання, що входить до його виключної компетенції, а тому просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-6).
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 40).
В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 08.04.2026 представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки жодного документу (листа, або ж рапорту) від ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 не отримували (арк. спр. 43-44).
Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС України) до суду не надходило.
Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 05.01.2025 №12 «Про результати службового розслідування щодо факту самовільного залишення місця несення служби солдатом ОСОБА_2 » визначено, що за результатами службового розслідування встановлено, що 20.12.2024 солдат ОСОБА_1 , стрілець - санітар 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 2 штурмової роти в/ч НОМЕР_2 не повернувся до військової частини а саме до АДРЕСА_1 . Своє місце перебування та причини відсутності військовослужбовець не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідає. Спроби зв`язатися засобами мобільного зв`язку з солдатом ОСОБА_1 до результатів не призвели. У зв`язку із чим позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА» згідно пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (арк. спр. 47).
Військовою частиною НОМЕР_2 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (арк. спр. 48).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.12.2025 №365 солдата ОСОБА_1 , у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 (у зв`язку з самовільним залишенням частини), колишнього стрільця-санітара 1 штурмового відділення 3 штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , призваного на військову службу під час мобілізації, зарахованого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 18.12.2025 № 1700-РС у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , з 18.12.2025 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , зі всіх видів забезпечення знятий з 20.12.2024, з продовольчого забезпечення знятий зі сніданку 06.11.2024 (арк. спр. 45).
В подальшому, 19.12.2025 командиром в/ч НОМЕР_1 винесено наказ №28 (по стройовій частині), відповідно до якого, військовослужбовця за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця-санітара 1 штурмового відділення З штурмового взводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , який у зв`язку з самовільним залишенням частини 06.12.2024 перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , зарахованого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 18.12.2025 № 1700-РС у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , з 19.12.2025 зараховано до списків в/ч НОМЕР_1 та вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 з 19.12.2025 (арк. спр. 46).
Позивач за допомогою поштового зв`язку звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом від 05.02.2026 щодо клопотання перед вищим командуванням щодо його звільнення з підстави, передбаченої підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з перебуванням на утримані у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (арк. спр. 18).
Уважаючи бездіяльність відповідача щодо відмови у розгляді рапорту, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в період дії воєнного стану.
Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою, четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої якої військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При цьому, відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 №40 (далі - Інструкція) визначено, що рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно із абзацом 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Наказом Міністерства оборони України №531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України від 06.08.2024 (далі - Порядок №531), який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Пунктами 2-4 розділу І Порядку №531 визначено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).
Військовослужбовці звертаються до органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове розслідування, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, із пропозиціями, заявами та скаргами, які не є рапортами, у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, Законом України «Про звернення громадян» та іншими нормативно-правовими актами Міноборони.
Розділом ІІ зазначеного Порядку визначено форми рапортів, де зокрема пунктом 1 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі регламентовані розділом ІІІ Порядку №531, а особливості подання та розгляду рапортів в електронній формі - розділом ІV Порядку №531.
Згідно з пунктами 1 – 9 розділу ІІІ Порядку №531 у рапорті у паперовій формі військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, а саме: погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада безпосереднього командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище; погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище; погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою. Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті. Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника). Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства. Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства. Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: 1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; 2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Отже, з огляду на вказані вище норми, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та погодження передає його своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 сформував командиру в/ч НОМЕР_1 рапорт про звільнення зі служби за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, тобто відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII (арк. спр. 18).
Для підтвердження поштового направлення такого рапорту відповідачу сторона позивача до матеріалів позову долучила фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 09.02.2026 (арк. спр. 17).
Однак, розрахунковий документ, виданий поштовим відділенням, є доказом надання (оплати) послуг поштового зв`язку, проте він не дає можливості суду перевірити вміст поштового відправлення.
Таким чином, матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів того, що рапорт позивача від 05.02.2026 був належним чином направлений та вручений відповідачу. Більше того, відсутні будь-які підтвердження, які б давали суду обґрунтовані підстави вважати, що надіслані позивачем документи фактично були отримані уповноваженим представником в/ч НОМЕР_1 .
Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідачем не вчинено протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту від 05.02.2026, оскільки в/ч НОМЕР_1 такий рапорт не отримувала, а ОСОБА_1 не надано належних доказів його надіслання та вручення відповідачу.
Дана позиція узгоджується із постановами Третього апеляційного адміністративного суду від 29.06.2026 у справі №340/5130/25, від 08.07.2026 №160/20478/25.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 139, 243-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович