ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 766/2529/24
провадження № 61-311св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»,
відповідачі:   ОСОБА_1 ,     ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Дмитро Сергійович, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко Алла Михайлівна, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Хмілевська Світлана Геннадіївна, на постанову Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Приходько Л. А., Бездрабко В. О., Радченка С. В., та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Приходько Л. А., Бездрабко В. О., Радченка С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Історія справи
У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (далі -ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»)звернулосядо судуз позовом до    ОСОБА_3 ,   ОСОБА_2 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Д.С., приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А. М., про визнання недійсним договору дарування квартири та застосування наслідків недійсності правочину.

Позов мотивований тим, що Приватна фірма «Тавріда» (далі - ПФ «Тавріда») на підставі постанови Господарського суду Херсонської області від 01 грудня 2015 року у справі № 923/1493/15 перебувала у ліквідаційній процедурі, ліквідатором арбітражного керуючого було призначено Бєлоусова І. В.

Відповідно до ухвалиГосподарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15 заяву ліквідатора арбітражного керуючого Бєлоусова І. В. задоволено частково, покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» на колишнього засновника та керівника боржника   ОСОБА_3 . Стягнуто з    ОСОБА_3 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда».

30 липня 2019 року на виконання ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15, яка набрала законної сили, судом було видано наказ.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. від 01 серпня 2019 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі № 923/1493/15 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн. 

07 червня 2021 року між ПФ «Тавріда» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» укладено договір № 07-06-2021 відступлення права вимоги (цесії) до ОСОБА_3 .

На виконання умов даної угоди, ПФ «Тавріда»було передано ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»на підставі акту перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання ОСОБА_3 обумовленого зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі №923/1493/15 заяву ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»задоволено,замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі №923/1493/15 - ПФ «Тавріда» на правонаступника - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

На сьогоднішній день грошові зобов`язання ОСОБА_3 не виконані.

Відповідачу    ОСОБА_3 з 2004 рокуна праві власностіналежала квартира        АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що маючи на меті невиконання у майбутньому судового рішення щодо стягнення коштів у вигляді субсидіарної відповідальності,     ОСОБА_3 вжив заходів щодо відчуження належного йому на праві власності майна, уклавши 21 лютого 2014 рокузі своєю дружиною    ОСОБА_2  нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири.

Після укладення договору та здійснення формального переходу права власності на спірну квартиру до     ОСОБА_2 відповідач    ОСОБА_3 й надалі зареєстрований за вказаною адресою та спільно з дружиною проживає в ній.

На думку позивача, зазначений договір дарування квартири підпадає під ознаки та визначення фраудаторності, а тому є таким, що укладений відповідачами на шкоду кредитора.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» просило суд:

визнати недійсним договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року, укладений між  ОСОБА_4 та   ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою:        АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А. М., зареєстрований у реєстрі за № 192; 

застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 та поновити запис про право власності № 4744622 від 21 лютого 2014 року за   ОСОБА_3 .
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської областівід 17 лютого 2025 року в задоволені позову ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність наведених позивачем обставин не доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. Зазначив, щоТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» не доведено, що на час укладення спірного правочину 21 лютого 2014 року   ОСОБА_3 мав обов`язок відповідати своїм особистим майном за боргами ПФ «Тавріда», а відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» залишено без задоволення, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 рокукасаційну скаргу ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» задоволено частково. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, розподілу судових витрат скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи судове рішення, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд обставин, які дозволяли б кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, належним чином  не проаналізував, не перевірив, чи існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексуУкраїни), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності. 

При цьому Верховний Суд послався на те, що при відмові в задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності суди попередніх інстанцій вважали, що підстави для їх задоволення відсутні внаслідок необґрунтованості.

Разом з тим, суди не звернули увагу, що метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Тому в задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності належало відмовити внаслідок обрання неналежного способу захисту. При таких обставинах суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову в їх задоволенні, проте помилилися щодо мотивів такої відмови.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Постановою Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» в частині оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину задоволено.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину скасовано і ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» в частині визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину задоволено.

Визнано недійсним договір дарування, укладений 21 лютого 2014 року між    ОСОБА_3 та   ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою:       АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А. М., зареєстрований у реєстрі за № 192.

Повернуто право власності на квартиру, що розташована за адресою     АДРЕСА_2 ,   ОСОБА_3 .

Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» 9 084,00 грн судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги.

Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» 9 084,00 грн судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відчуження      ОСОБА_3 квартири мало місце на час існування податкової заборгованості ПФ «Тавріда», яка виникла у період, коли він одноосібно виконував повноваження органів управління боржника, та у подальшому стала причиною банкрутства ПФ «Тавріда». 

Укладення оспорюваного правочину унеможливило в подальшому стягнення з  ОСОБА_5 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності на підставі наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі № 923/1493/15.

Відповідачі діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно ПФ «Тавріда», правонаступником якого є позивач. 

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оспорюваний договір був вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника, у зв`язку із чим, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, має бути визнаний недійсним.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що позовна давність ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» не пропущена.

Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року заяву ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» витрати на правничу допомогу у розмірі 8 800,00 грн.

Стягнути з    ОСОБА_2 на користь ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс» витрати на правничу допомогу у розмірі 8 800,00 грн.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
02 січня 2026 року  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Хмілевська С. Г., засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
07 лютого 2026 року від ТОВ«Компанія «Ніко-Тайс»на адресу Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

30 січня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ухвалою Господарського суду Херсонської області від 14 вересня 2015 року порушено провадження у справі № 923/1493/15 про банкрутство ПФ «Тавріда».

Постановою Господарського суду від 01 грудня 2015 року боржника ПФ «Тавріда» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Бєлоусова І. В.

Вказаною ухвалою, зокрема, встановлено, що на час створення ПФ «Тавріда» одним із засновників був  ОСОБА_6 . До 12 серпня 2013 року зазначена особа перебувала на посаді керівника ПФ «Тавріда», а з 13 серпня 2013 року - на посаді заступника керівника ПФ «Тавріда». Фінансовий стан ПФ «Тавріда» за рахунок діяльності відповідача погіршувався та призводив до неплатоспроможності у майбутньому за борги/зобов`язання, які виникали та були штучно створені Гупало В. І.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі №923/1493/15 заяву ліквідатора арбітражного керуючого Бєлоусова І.В. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на його засновників та керівників у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» задоволено частково. Покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» на колишнього засновника та керівника боржника ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда». Ухвала набрала законної сили 30 травня 2019 року.

30 липня 2019 року Господарським судом Херсонської області видано наказ №923/1493/15 про примусове виконання ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року, яка набрала законної сили 30 травня 2019 року, про стягнення з   ОСОБА_5 на користь ПФ «Тавріда» 554180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. від 01 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі № 923/1493/15 про стягнення з    ОСОБА_5 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн.

07 червня 2021 року між ПФ «Тавріда» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» укладено договір № 07-06-2021 відступлення права вимоги (цесії), за яким ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» набуло права вимоги виконання    ОСОБА_3 зобов`язання щодо сплати розміру заборгованості у сумі 547 116,56 грн, належні ПФ «Тавріда» на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області у справі №923/1493/15, якііснують та винесені із підстав доведення боржником до банкрутства ПФ «Тавріда».

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі № 923/1493/15 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області №923/1493/15 від 30 липня 2019 року з ПФ «Тавріда» на правонаступника ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. від 09 липня 2021 року замінено сторону виконавчого провадження з ПФ «Тавріда» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20 травня 2004 року Херсонською міською радою, зареєстрованого в Херсонському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 65833 в книзі №168 та в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 297774365101, відповідно до витягу від 21 лютого 2011 року № 18077170,  ОСОБА_7 на праві власності належала квартира, розташована за адресою:    АДРЕСА_2 .

21 лютого 2014 року між    ОСОБА_4 (дарувальник) та   ОСОБА_2 (обдаровувана), укладено договір дарування квартири, за яким    ОСОБА_3 передав, а   ОСОБА_2 прийняла у дар трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою:    АДРЕСА_2 .

У пункті 11 вказаного договору зазначено, що дарувальник та обдаровувана повідомляють, що є подружжям, шлюб між якими зареєстровано 16 липня 1977 року міським відділом ЗАГС м. Херсона. Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М., зареєстровано у реєстрі за № 192.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 344889174 від 31 серпня 2023 року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 21 лютого 2014 року за   ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 лютого 2014 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині першій статті 15 Цивільного кодексуУкраїни (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність(стаття 717 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так 
і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 
19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25)Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» посилалося на те, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, а відповідач  ОСОБА_3 уклав його, маючи на меті невиконання у майбутньому рішення суду щодо стягнення коштів у вигляді субсидіарної відповідальності. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, 
а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника (див. пункт 181 постанови Великої Палата Верховного Судувід 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25)). 

При цьому Велика Палата Верховного Судузазначила, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором(пункт 194).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі 
№ 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже 
й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі 
№ 754/2450/18.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.

У справі, яка переглядається, не надано докази, які б свідчили про виконання боржником - відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань, які виникли відповідно до ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що укладення оспорюваного договору дарування було спрямовано на виведення майна з власності боржника з метою уникнення сплати боргу позивачу.

У постанові від 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що важливим для кваліфікації правочину як фраудаторного є, зокрема, момент укладення договору.

Встановлено, що оспорюваний договір дарування квартири, за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру, яка знаходиться за адресою:   АДРЕСА_2 , укладено між відповідачами 21 лютого 2014 року.

Провадження у справі № 923/1493/15 про банкрутство ПФ «Тавріда» порушено ухвалою Господарського суду Херсонської області від 14 вересня 2015 року, банкрутом вказана юридична особа визнана постановою Господарського суду від 01 грудня 2015 року.

Субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника - ПФ «Тавріда» на його колишнього засновника та керівника -ОСОБА_3 покладено ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі №923/1493/15, якою стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда». Ухвала набрала законної сили 30 травня 2019 року.

30 липня 2019 року Господарським судом Херсонської області видано наказ №923/1493/15 про примусове виконання ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року, яка набрала законної сили 30 травня 2019 року, про стягнення з   ОСОБА_5 на користь ПФ «Тавріда» 554180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. від 01 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі № 923/1493/15 про стягнення з    ОСОБА_5 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн.

При таких обставинах, оскільки позивачем не доведено, що внутрішня воля     ОСОБА_5 не відповідала його намірам, що станом на 21 лютого 2014 року він міг передбачити, що через 5 років після укладення оспорюваного правочину - у травні 2019 році на нього буде покладена субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями боржника-ПФ «Тавріда»в межах справи про банкрутство, провадження у якій порушено ухвалою Господарського суду Херсонської області від 14 вересня 2015 року, приймаючи до уваги, що до цього  ОСОБА_8 не мав жодних зобов`язань перед ПФ «Тавріда», а відтак встановивши, що відсутні докази того, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору даруванняквартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вищевказане належної уваги не звернув та скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири та застосування наслідків недійсності правочину.

Разом із тим, посилання апеляційного суду на те, що відчуження    ОСОБА_3  спірної квартири мало місце на час існування податкової заборгованості ПФ «Тавріда», яка виникла у період коли він був її засновником, виконуючи повноваження її керівника, та у подальшому стала причиною банкрутства підприємства, не є обгрунтованим, оскільки боржником за такими податковими зобов`язаннями була саме ПФ «Тавріда», а не відповідач, а єдиним кредитором за такими зобов`язаннями була Херсонська об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС України у Херсонській області.

При таких обставинах відсутні підстави стверджувати, що оспорюваний правочин був вчинений    ОСОБА_3  у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредиторомта мав при цьому очевидно неправомірну та недобросовісну мету. 

Водночас слід ураховувати, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (частини перша-третя статті 96 ЦК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року скасувати, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування наслідків недійсності правочину залишити в силі.
Оскільки додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, а у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження № 12-39гс22)), колегія суддів вважає також за необхідне скасувати і додаткове рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Хмілевська Світлана Геннадіївна, задовольнити частково.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року скасувати.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської областівід 17 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування наслідків недійсності правочину залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун