Є.у.н.с.512/80/26
Провадження № 2/512/293/26
"17" липня 2026 р. с-ще Саврань
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді – Брюховецького О.Ю.,
за участю секретаря – Тімановського А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за цивільним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу трьох процентів від простроченої суми, –

ВСТАНОВИВ:

12.02.2026 представник позивача Жабченко Т., звернувся до Савранського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми боргу трьох процентів річних від простроченої суми та судові витрати в розмірі 3328,00 грн.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.04.2007 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0077/82/73265, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 7500,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному розмірі у строк до 18.04.2017 та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 13,75% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18.04.2007 між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №014/0077/82/73265/1.
27.01.2025 між АТ «Райффайзен банк» та ТОВ «Цикл фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-74 відповідно до якого ТОВ «Цикл фінанс» набуло права вимоги кредитним договором та договором поруки.
Згідно відповіді Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.01.2026 №19.20-5019 встановлено, що станом на 22.01.2026 до Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавчий лист Савранського районного суду Одеської області №512/590/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райфайзен банк аваль» заборгованості за кредитом, на примусове виконання не пред?являвся.
Отже, станом на 30.01.2026 рішення Савранського районного суду Одеської області від 17.09.2015 у справі №512/590/15-ц, боржниками не виконано.
Посилаючись на рішення Савранського районного суду Одеської області від 17.09.2015 у справі №512/590/15-ц, ТОВ «Цикл фінанс» визначає преюдиційну обставину щодо встановленого у рішенні розміру суми заборгованості за Кредитним договором.
Відповідно до рішення Савранського районного суду Одеської області від 17.09.2015 у справі №512/590/15-ц, сума заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором №014/0077/82/73265 від 18.042007 становить 5392,74 доларів США.
У відповідності до статті 625 ЦК України, відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу трьох процентів річних від простроченої суми.
Таким чином, станом на 30.01.2026 сума боргу трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/0077/82/73265 від 18.04.2007 за період з 28.08.2017 по 01.03.2020 становить 406,45 доларів США.
Враховуючи викладене представник позивача просила стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Цикл фінанс» суму боргу трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/007/82/732665 від 18.04.2007 за період з 28.08.2017 по 01.03.2020 у розмірі 406,45 доларів США та судовий збір у розмір 3328,00 грн.
Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу.
Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 20.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 23.03.2026; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
12.03.2026 представник позивача надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, з підстав зазначених в позовній заяві, проти заочного розгляду не заперечує (а.с.38).
Слухання справи було відкладено на 27.04.2026 у зв`язку з неявкою співвідповідача ОСОБА_1 .
Разом з тим, 27.04.2026 ОСОБА_2 надав суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.46).
04.05.2026 до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шепеля В.С., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної допомоги №2-15-2026-001344 від 01.05.2026, про вступ у справу та ознайомлення з матеріалами справи (а.с.47).
07.05.2026 до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шепеля В.С. з якого вбачається, що відповідач та його представник позовні вимоги не визнають так як копії документів не засвідчені належним чином. Крім того, учасник справи який подає письмові докази в копіях повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Таким чином з урахуванням приписів чинного законодавства ксерокопії нібито доданих до позову які відповідач отримав листом надісланим Укрпоштою є недопустимими, а тому взагалі не доведені будь які обставини позову (а.с.50-52).
Слухання справи відкладено на 08.06.2026.
28.05.2026 до суду надійшло клопотання представника відповідача – адвоката Шепеля В.С. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.56-57).
03.06.2026 до суду надійшли додаткові пояснення по справі представника позивача – Жабченко Т.М. з яких вбачається, що 06.05.2026 представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Шепелем В.С. подано відзив на позовну заяву та його копію відправлено Товариству через електронний кабінет користувача.
Із відзивом на позовну заяву ОСОБА_2 , від імені якого діє представник Шепель В.С., Товариство не погоджується, та вважає за доцільне надіслати до суду заперечення в наступній формі. По-перше, Товариство категорично заперечує щодо визнання недопустимими доказами, які були додані до позовної заяви з підстав того, що вони не були належним чином завірені. 
Представник позивача зазначає, що Товариством подано до суду позовну заяву з копіями додатків, які були прошиті із проставленням на останній сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок проставленням підпису уповноваженої особи позивача та його печатки, а отже, були належним чином завірені. На підставі цього, аргументи представника є безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу суду. По-друге, у відзиві представник відповідача звертає увагу суду на те, що позовна заява підписана нібито неповноваженою особою, оскільки, на його думку, відсутні докази, які підтверджують повноваження пані Тетяни Жабченко на підписання позовів. Товариство вважає такі доводи помилковими та необґрунтованими з огляду на таке, що відповідно до відомостей з відкритих державних реєстрів, директором та уповноваженим підписантом ТОВ «Цикл фінанс» є Жабченко Т.М. Крім того, ТОВ «Цикл фінанс» надав до матеріалів справи виписку з Єдиного державного реєстру, яка підтверджує, що Жабченко Т.М. є керівником товариства та має право підпису, у тому числі право підписувати позовні заяви від імені товариства (а.с.60-61).
Слухання справи відкладено на 08.07.2026. 
Позивач, у судове засідання не з`явився, згідно довідки про доставку електронного листа ТОВ «Цикл фінанс» зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» та отримав електрону повістку до свого електронного кабінету (а.с.67).
Крім того, матеріали справи містять заяви представника позивача від 12.03.2026 та 24.04.2026 про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечуючи проти винесення заочного рішення (а.с.38, 44).
Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачку ОСОБА_1 було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації, однак, поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідачки повернулася до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою (а.с.40, 42, 55).
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. 
Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання».
Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про розгляд справи та реалізації нею прав судового захисту своїх прав та інтересів.
У судовому засіданні 08.07.2026 відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Шепель В.С. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позовні вимоги не визнав також просив відмовити у повному обсязі.
До суду не надходило клопотань сторін про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Згідно з частиною 1 статті 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.
За наслідком судового засідання 08.07.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та визначив дату та час його проголошення 17.07.2026 о 10 годині 00 хвилин.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, надані на підтвердження вказаних обставин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що 18.04.2007 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0077/82/73265, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 7500,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному розмірі у строк до 18.04.2017 та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 13,75% річних (а.с.7-9). 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18.04.2007 між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №014/0077/82/73265/1 (а.с.10-11).
Матеріали справи містять заочне рішення Савранського районного суду Одеської області по справі №512/590/15-ц від 17.09.2015 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість по кредиту на загальну суму 5392,74 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 11515,54 грн. з них заборгованість за кредитом 4651,39 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 96185,29 грн.; у тому числі заборгованість за кредитом 97,91 долар США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 2024,66 грн за період з 16.08.2014 по 22.05.2015; заборгованість за відсотками 365,84 долара США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 7565,14 грн.; у тому числі прострочена заборгованість за відсотками 355,47 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 7350,70 грн. за період з 16.07.2014 по 22.05.2015; пені за прострочення кредиту та відсотків 375,51 долар США, що еквівалентно до курсу становить 7765,11 грн. та судовий збір у рівних часинах 557,58 грн. з кожного (а.с.12-14).
27.01.2025 між АТ «Райффайзен банк» та ТОВ «Цикл фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-74 відповідно до якого ТОВ «Цикл фінанс» набуло права вимоги кредитним договором та договором поруки (а.с.15-20).
Матеріали справи містять список боржників (а.с.21-23) та перелік договорів поруки (а.с.24).
Крім того, в матеріалах справи міститься платіжна інструкція №8336 від 27.01.2025 про сплату коштів згідно договору відступлення права вимоги №114/2-74 від 27.01.2025 (а.с.25).
Згідно відповіді Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.01.2026 №19.20-5019 встановлено, станом на 22.01.2026 до Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавчий лист Савранського районного суду Одеської області №512/590/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райфайзен банк аваль» заборгованості за кредитом, на примусове виконання не пред?являвся (а.с.26).
З розрахунку суми боргу трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/0077/82/73265 від 18.04.2007 вбачається, що заборгованість за кредитним договором встановлена рішення суду – 5392,74 долара США; сума боргу трьох процентів річних від простроченої суми 406,45 доларів США (а.с.27).
З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_3 є особою яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності у тому числі підписувати договори (а..45).
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист.
Положеннями статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
17.09.2015 Савранським районним судом Одеської області було задоволено позов про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість по кредиту на загальну суму 5392,74 доларів США, що еквівалентні до курсу НБУ становить 11515,54 грн. з них заборгованість за кредитом 4651,39 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 96185,29 грн.; у тому числі заборгованість за кредитом 97,91 долар США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 2024,66 грн за період з 16.08.2014 по 22.05.2015; заборгованість за відсотками 365,84 долара США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 7565,14 грн.; у тому числі прострочена заборгованість за відсотками 355,47 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 7350,70 грн. за період з 16.07.2014 по 22.05.2015; пені за прострочення кредиту та відсотків 375,51 долар США, що еквівалентно до курсу становить 7765,11 грн. та судовий збір у рівних частинах 557,58 грн. з кожного (а.с.12-14).
Рішення набрало законної сили 30.09.2015 (а.с.12).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання.
Тобто, за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Згідно відповіді Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.01.2026 №19.20-5019 встановлено, що станом на 22.01.2026 до Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавчий лист Савранського районного суду Одеської області №512/590/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райфайзен банк аваль» заборгованості за кредитом, на примусове виконання не пред?являвся (а.с.26).
Разом з тим, матеріали справи не містять даних про звернення позивача про заміну стягувача, як і не містять даних про звернення як первісного стягувача так і його правонаступника про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення строку на пред`явлення такого до виконання.
Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення, щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно з яким натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання і не змінює його правової природи. Таке рішення лише підтверджує наявність боргу та надає можливість його примусового виконання.
Водночас право на примусове виконання рішення суду обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
У такій ситуації борг як цивільно-правове зобов`язання формально продовжує існувати, однак вимога кредитора втрачає примусовий характер. Виконання такого зобов`язання можливе лише добровільно, і таке виконання не вважається безпідставним набуттям майна.
Велика Палата звернула увагу, що інфляційні втрати та 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, є акцесорними вимогами, тобто додатковими до основного грошового зобов`язання та такими, що залежать від нього. Тому, вони можуть стягуватися лише тоді, коли основне зобов`язання підлягає примусовому виконанню.
Якщо ж можливість примусового виконання основної вимоги втрачена через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмову суду в його поновленні, відсутні правові підстави і для стягнення похідних вимог за статтею 625 ЦК України.
Суд також зазначає, що інший підхід створив би ситуацію, коли кредитор, втративши право на примусове виконання рішення суду про стягнення боргу, зберігав би можливість необмежено пред`являти нові позови про стягнення 3 % річних або інфляційних втрат. Це призводило б до тривалої невизначеності для боржників та суперечило б принципу правової визначеності.
Як зазначено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25): «з урахуванням власних висновків у цій справі Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України».
Оскільки ВАТ «Райффайзен банк Аваль» станом на 22.01.2026 не пред`явив виконавчий лист до Державної виконавчої служби у відведений законом строк, що підтверджується довідкою №19.20-50-19 від 26.01.2026 (а.с.26) і виконавче провадження не було відкрите, вимоги банку про стягнення 3% річних за статтею 625 ЦК України є абсолютно безпідставними та незаконними.
Так, за правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Так, з урахуванням імперативних вимог частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Враховуючи положення частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами в розумінні частини 1 статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Судом враховано, що частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства визнано справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).
Як визначено частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу трьох процентів від простроченої суми.
Щодо заперечення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шепеля В.С. про неналежно засвідчені копії документів суд зазначає наступне.
Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Шепель В.С. вказав у відзиві, що всупереч вимогам пункту 5.26 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» та статті 95 ЦПК України письмові докази подані не в оригіналі та не в належним чином засвідчених копіях. Такі твердження представника відповідача не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно з статтею 95 ЦПК України вбачається, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зробила висновок, що вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у пункті 5.26 ДСТУ 4163-2020, не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду.
Разом з тим, у своїй постанові від 14 вересня 2021 року у справі №916/2024/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив: «У разі подання учасником справи до суду пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів».
Отже, оскільки у процесі розгляду справи сторони не подали заяв або клопотань про витребування оригіналів письмових документів, наданих позивачем, суд обґрунтовано прийняв їх копії як належні на допустимі докази.
Таким чином, суд зазначає, що відповідно до постанови від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, правила засвідчення за стандартом ДСТУ 4163-2020 стосуються до діловодства, а не судового процесу. Вимоги щодо форми доказів диктуються виключно нормами процесуального законодавства.
Крім того, суд не бере до уваги аргументи представника відповідача щодо підписання позовної заяви неуповноваженою особою з огляду на таке.
Згідно з процесуальним законодавством України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу або іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту чи положення (самопредставництво юридичної особи).
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відомості реєстру є достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Як убачається з матеріалів справи, а саме з виписки з Єдиного державного реєстру, ОСОБА_3 включена до реєстру як особа, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, зокрема підписувати договори та представляти інтереси підприємства.
Наділення особи правом діяти від імені юридичної особи «без довіреності» автоматично включає в себе повноваження на звернення до суду та підписання процесуальних документів (зокрема, позовної заяви).
Оскільки ОСОБА_3 володіє статусом органу управління (керівника/представника без довіреності), її повноваження на підписання позовної заяви підтверджені належним державним реєстром. Тому, процесуальні права ОСОБА_3 є чинними, а аргументи представника відповідача - спростованими.
Щодо стягнення судового збору.
На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати за сплату судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 76-78, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні цивільного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" до до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу трьох процентів від простроченої суми – відмовити.
Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: О.Ю. Брюховецький