ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7316/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.08.2026 просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення з 30.01.2020 по 19.05.2023;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 19.05.2023 у розмірі 222141,92 грн, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Посилається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.10.2024 №324 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 28.10.2024. Вказала, що у день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку, оскільки належне грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 перераховано та виплачено лише на виконання рішень Львівського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 та від 08.01.2026 у справі №380/22207/25, а остаточна виплата відбулася 17.03.2026. Тому період з дня, наступного за днем звільнення, по 16.03.2026 вважає періодом затримки розрахунку при звільненні та просить стягнути середнє грошове забезпечення за шість місяців, тобто за 182 календарних дні, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 1220,56 грн. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом. Просить позов задовольнити.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що право позивача на повний розрахунок при звільненні вже поновлено судовими рішеннями та захищено шляхом стягнення компенсації втрати частини доходів, а тому відсутні підстави для повторного притягнення відповідача до аналогічної відповідальності за ті самі дії. Зазначає, що виплата, передбачена ст.117 КЗпП України, має компенсаційний характер, а її розмір повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, і просить застосувати принцип пропорційності та співмірності.
Ухвалою судді від 22.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 13.08.2026 витребувано у відповідача докази щодо всіх сум, нарахованих та виплачених позивачу у зв`язку зі звільненням з військової служби, а також щодо сум, виплачених на виконання рішень Львівського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 і від 08.01.2026 у справі №380/22207/25.
19.08.2026 від відповідача надійшли витребувані судом докази.
Ухвалою суду від 07.09.2026 позов залишено без розгляду в частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення з 30.01.2020 по 19.05.2023.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.10.2024 №324 (по стройовій частині) підполковника медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичної служби секції тилу, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 28.10.2024 у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я у відставку.
Відповідно до довідки-розрахунку належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби за жовтень 2024 року загальна сума нарахованих позивачу у зв`язку зі звільненням виплат становить 837309,78 грн, з яких до перерахування на картковий рахунок - 805244,85 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення позивача з військової служби відповідачем не виплачено у повному обсязі грошове забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено частково. Зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення (основні та додаткові види) за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 із урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, а також перерахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2022, 2023 роки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки.
На виконання цього рішення відповідач склав перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 20.05.2023, за яким сума донарахування становить 2046,37 грн, а разом із компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб - 2414,72 грн. Платіжною інструкцією від 29.09.2025 №10325 позивачу перераховано грошове забезпечення у сумі 1944,05 грн (дата виконання - 30.09.2025); платіжною інструкцією від 29.09.2025 №10326 перераховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 368,35 грн; платіжною інструкцією від 08.10.2025 №10676 - компенсацію втрат доходів у сумі 999,59 грн (дата виконання - 10.10.2025).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №380/22207/25 позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України провести перерахунок складових грошового забезпечення (основні та додаткові види) ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 до 20.05.2023, а саме премій у належних відсоткових розмірах, установлених до проведення перерахунку на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 (у розмірі 65% за період з 29.01.2020 по 31.12.2021, 100% за січень 2022 року, 170% за період з лютого по грудень 2022 та 420% з січня по травень 2023 року), із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет України на 2020-2023 роки, та виплатити недоотримані суми грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.
Відповідно до перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 20.05.2023, складеного на виконання рішення від 08.01.2026 у справі №380/22207/25, нараховане грошове забезпечення становить 399909,15 грн, з яких 2046,37 грн нараховано згідно з рішенням від 03.09.2025 у справі №380/25887/24; сума грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум становить 397862,78 грн, сума військового збору - 19893,14 грн, сума утриманого податку з доходів фізичних осіб - 71615,30 грн, сума компенсації податку з доходів фізичних осіб - 71615,30 грн, сума до виплати - 377969,64 грн.
Платіжною інструкцією від 16.03.2026 №4149 позивачу перераховано 377969,64 грн (дата виконання - 17.03.2026); платіжною інструкцією від 16.03.2026 №4147 перераховано військовий збір у сумі 19893,14 грн; платіжною інструкцією від 16.03.2026 №4148 - податок з доходів фізичних осіб у сумі 71615,30 грн. Зарахування коштів на картковий рахунок позивача 17.03.2026 підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з банківського застосунку.
19.03.2026 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати і виплатити компенсацію втрат частини доходів та середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Листом від 30.03.2026 №50/02/13-Т-448 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для здійснення такої виплати.
Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі.
Позивач вважає, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідачем не виплачено їй всіх належних сум, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України вона має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку, у зв`язку із чим звернулася до суду з даним позовом.
Зазначені обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Згідно із ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16, яку суд ураховує відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України.
За змістом ч.1 ст.47 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника..
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. 
За змістом ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року в справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Суд встановив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 у справі №380/22207/25 встановлено право позивача на грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023, обчислене з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також на премії у належних відсоткових розмірах.
Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання судового рішення від 03.09.2025 у справі №380/25887/24 відповідач нарахував та 30.09.2025 виплатив позивачу грошове забезпечення у сумі 1944,05 грн, а на виконання судового рішення від 08.01.2026 у справі №380/22207/25 - нарахував та 17.03.2026 виплатив грошове забезпечення у сумі 377969,64 грн.
Отже, відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем не в день виключення її зі списків особового складу 28.10.2024, а лише 17.03.2026, тобто несвоєчасно. Вказане свідчить про затримку відповідачем повного розрахунку при звільненні працівника, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 29.10.2024 (з дня, наступного за датою звільнення) по 28.04.2025 (з урахуванням шестимісячного обмеження), що становить 182 календарних дні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень ст.117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 року. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, до правовідносин, що регулюються новою редакцією ст.117 Кодексу законів про працю України, неможливо.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівнику сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд бере до уваги наведені вище правові висновки Верховного Суду та зазначає таке.
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).
Згідно з абз.1 п.2 розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно наявної у матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.04.2026 №194, складеної на виконання ухвали суду про відкриття провадження, розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за серпень-вересень 2024 року, тобто за останні два календарні місяці, що передували її звільненню, склав 75457,80 грн, а середньоденний розмір грошового забезпечення - 1237,01 грн.
Суд відхиляє наведений у позовній заяві розрахунок середньоденного грошового забезпечення у розмірі 1220,56 грн, оскільки він здійснений виходячи з виплат за вересень-жовтень 2024 року, тоді як жовтень 2024 року є місяцем, у якому відбулася подія, з якою пов`язана відповідна виплата, і за приписами абз.3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 до розрахункового періоду не включається.
Відтак, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за визначений судом період становить 225135,82 грн (1237,01 грн х 182 календарних дні).
Оцінюючи доводи відповідача про необхідність застосування принципів розумності, співмірності та пропорційності, суд зазначає таке.
Спір про розмір належних позивачу при звільненні сум вирішено на її користь частково, оскільки і рішенням від 03.09.2025 у справі №380/25887/24, і рішенням від 08.01.2026 у справі №380/22207/25 позови задоволено частково. За таких обставин розмір відшкодування за час затримки визначає суд, який виносить рішення по суті спору, у межах, встановлених ч.1 ст.117 КЗпП України.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 сформулював підхід, за яким розмір відповідальності роботодавця має бути пропорційним розміру невиплачених сум. Розвиваючи цей підхід, Верховний Суд у постанові від 18.08.2025 у справі №380/20130/23 зазначив:
«Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.».
У цій же постанові Верховний Суд вказав: «Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.».
Як підтверджується матеріалами справи, за довідкою-розрахунком належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби за жовтень 2024 року позивачу у зв`язку зі звільненням нараховано 837309,78 грн, які виплачено своєчасно. Несвоєчасно виплаченою є сума грошового забезпечення, донарахована за перерахунком на виконання рішень суду у справах №380/25887/24 і №380/22207/25, яка становить 399909,15 грн.
Отже, загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат становить 1237218,93 грн (837309,78 грн + 399909,15 грн), а частка несвоєчасно виплачених коштів у цій сумі - 32,32% (399909,15 грн / 1237218,93 грн х 100 %).
Таким чином, сума середнього грошового забезпечення, яка підлягає стягненню з урахуванням критерію пропорційності, становить 72763,90 грн (225135,82 грн х 32,32 %).
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за таких обставин у цій справі наявні підстави для задоволення позовних вимог, а саме – стягнення з відповідача за ст.117 КЗпП України відшкодування у сумі 72763,90 грн. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 149378,02 грн слід відмовити.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що право позивача вже поновлено стягненням компенсації втрати частини доходів, а тому стягнення середнього грошового забезпечення є повторним притягненням до відповідальності за ті самі дії. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати нараховується за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III і має на меті відшкодування знецінення несвоєчасно виплаченого доходу внаслідок інфляції, тоді як відшкодування за ст.117 КЗпП України є самостійним заходом відповідальності роботодавця за незабезпечення повного розрахунку в день звільнення. Ці виплати мають різні підстави, різний механізм обчислення та різне цільове призначення, а тому їх одночасне застосування не є повторним притягненням до відповідальності за одне й те саме порушення.
Стосовно позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.
Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 (далі - Порядок №44) визначено умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Згідно з п.2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Водночас середній заробіток, який стягується у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України, є санкцією за затримку розрахунку при звільненні, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та не є виплатою, право на яку військовослужбовець набув у зв`язку із виконанням обов`язків під час проходження служби.
Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.04.2024 року у справі №380/1169/20.
Отже, з урахуванням наведеного відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає, що позов підлягає задоволенню частково.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.9 ст.139 цього Кодексу при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження понесених витрат позивач надала договір про надання правової допомоги від 13.03.2026 №АБ-01/195, ордер серії ВС №1456058 від 16.04.2026, рахунок адвокатського бюро «Гомзяк та партнери» від 23.03.2026 №200 на суму 8000,00 грн та платіжну інструкцію від 24.03.2026 №@2PL260197 про сплату 8000,00 грн.
Як випливає зі змісту рахунку від 23.03.2026 №200, до складу заявлених витрат включено підготовку та подання заяви про перерахунок і виплату та адвокатського запиту до військової частини НОМЕР_1 (3 год, 1500,00 грн), підготовку проекту позовної заяви та подання позову з додатками (6 год, 6000,00 грн), а також судовий супровід справи, у тому числі отримання виконавчих листів (2 год, 500,00 грн).
Суд враховує, що справа є незначної складності, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, значний обсяг позовної заяви становить дослівне відтворення текстів рішень суду у справах №380/25887/24 і №380/22207/25, відповіді на відзив позивач не подавала, а частина заявлених послуг стосується дій, вчинених до звернення до суду, та дій на стадії виконання судового рішення, тобто не пов`язана з розглядом цієї справи. Крім того, позовні вимоги задоволено частково.
За таких обставин суд вважає, що співмірним, обґрунтованим та пропорційним обсягу задоволених вимог є відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 72763 (сімдесят дві тисячі сімсот шістдесят три) гривні 90 копійок (сума вказана без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.