ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року  Справа № 910/441/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Гудак А.В. 
секретар судового засідання Ткач Ю.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі № 910/441/26 (суддя Бойко Р.В., повний текст рішення складено 15.04.2026) 
за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича 
до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України 
про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90 грн та моральної шкоди у розмірі 3000000 грн
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився;
відповідачів - не з`явилися; 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (надалі - позивач, ФГ Бурки В.В.) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду (надалі - відповідач - 1, ПАГС) та Державної казначейської служби України (надалі - ДКСУ) про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 було протиправно закрите апеляційне провадження, чим порушено право позивача, гарантоване статтями 40, 55 Конституції України шляхом не виконання вимог ст. 4 Закону України "Про фермерське господарство", статей 9, 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", статей 56, 60, 174 Господарського процесуального кодексу України. Факт безпідставності та протиправності дій суду апеляційної інстанції щодо закриття провадження підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 910/16580/23, якою оскаржувану ухвалу було скасовано. Внаслідок ухвалення судом апеляційної інстанції незаконного судового рішення, Фермерському господарству Бурки Віталія Володимировича було завдано матеріальної та моральної шкоди.
Щодо заподіяння матеріальної шкоди, то позивач поніс додаткові витрати у розмірі 90,00 грн для надсилання засобами поштового зв`язку касаційної скарги на адресу Верховного Суду та звернення до Державного бюро розслідувань. 
Щодо заподіяння моральної (немайнової) шкоди, то позивач зазначає, що протиправні дії суду апеляційної інстанції призвели до тривалого порушення законних прав позивача, дезорганізації його господарської діяльності та руйнування сталих ділових зв`язків. Через неможливість своєчасного та ефективного судового захисту ФГ Бурки В.В. було позбавлене можливості повноцінно здійснювати активну підприємницьку діяльність. Окрім цього, незаконне закриття провадження завдало істотної шкоди діловій репутації юридичної особи. Створення штучних перешкод у правосудді породило у ділових партнерів та суспільства сумніви щодо законності діяльності ФГ Бурки В.В., що призвело до дискредитації суб`єкта господарювання та взаємовідносини з оточуючими. Позивач оцінює розмір компенсації за завдану моральну шкоду, необхідну для відновлення його попереднього стану, у 3 000 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ФГ Бурки В.В. не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, що стало підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

До Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ФГ Бурки В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі №910/441/26, в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 90 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:
- позивач посилається на рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03.10.2003 та № 19-рп2011 від 14.12.20211, в яких йдеться, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утриманню цих органів (статті 56, 62). В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження у суді будь - яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинтсва і в порядку, визначеному процесуальним законом;
- також у постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18, зокрема, вказано, що з огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також, статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності;
- позивач звертає увагу на постанову Верховного Суду України від 11.09.2013 по справі № 6-48цс13, в якій зазначено: "...оскільки, заявляючи позовні вимоги, позивач посилається на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенням самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну, шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23,1167, 1173 ЦК України.";
- також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного Цивільного суду від 27.05.2021 по справі №761/12945/19, зокрема, зазначено, що з урахуванням визначених принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди;
- водночас постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 по справі №910/16580/23 встановлено факт безпідставності та протиправності дій суду апеляційної інстанції щодо закриття провадження (ухвала Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23);
- позивач звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не повно установив обставини, що мають значення для справи внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів; у рішенні суду має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими шляхом неправильного дослідження та оцінки доказів; у рішенні суду має місце неправильність установлення обставин, які мають значення для справи та має місце порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права;
- позивач посилається на неврахування та/або неправильне застосування судом першої інстанції норми ст. ст. 8, 40, 55, 56, 129-1 Конституції України, ст. ст. 9, 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України ст. ст. 2, 11, 13, 56, 60, 74, 75, 77, 174, 231, 236, 237 ГПК України;
- враховуючи положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України, позивач наголошує, що предмет даного спору не стосується правовідносинами, які виникають при укладенні, зміні, розірванні чи виконанні господарських правочинів у господарській діяльності між Північним апеляційним господарським судом та ФГ, а тому суд повинен був закрити провадження у справі на підставі ст. 231 ГПК України;
- на підставі ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, суд першої інстанції мав визнати права гарантовані ст. 56. Конституції України і задовольнити позов, оскільки постановою Великої Палати Верховної Суду від 20.11.2024 по справі № 910/16580/23, та суд у справі №910/3084/24 встановив вину та незаконність дій Північного апеляційного господарського суду, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні, що в результаті незаконних дій суддів не могло відбутися приниження ділової репутації ФГ, що права не порушувалися чи не порушуються, але цього не було зроблено в результаті чого було порушено права гарантовані ст. 56 Конституції України;
- Північний апеляційний господарський суд не с суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо фермерського господарства. Органи державної влади (в тому числі Північний апеляційний господарський суд ) та органи місцевого самоврядування не є суб`єктам господарювання.
- на підставі норм статей 4, 8 Господарського кодексу України та статті 20 Господарського процесуального кодексу України даний спір не підсудний господарським судам. Згідно з вимогами частини четвертої статті 28 Цивільного процесуального кодексу України цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;
- у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами по даній справі норм ст. ст. 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України , керуючись ст. 147, п. 1 ст. 150. Конституції України, ст. ст. 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України", просить суд звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г.
Листом від 03.06.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду м. Києва.
08.06.2026 до суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито провадження за апеляційною скаргою ФГ Бурки В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі № 910/441/26. Розгляд справи призначено на 15.07.2026 о 14:30 год.

Північний апеляційний господарський суд надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає наступне:
- ухвала Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 на яку посилається позивач у своїй апеляційній скарзі була скасована та втратила законну силу. До того ж зазначає, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі № 910/16580/23 апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 залишено без змін;
- згідно з частинами 1, 11 статті 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом;
- відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/2652/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 (справа № 711/2652/17) сформулювала висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої правосуддям, є виключно держава. Самим судам чи суддям такий процесуальний статус не належить, оскільки вони виступають від імені держави та реалізують її суверенні функції;
- позивачем не було обґрунтовано із посиланням на відповідні докази, яким чином дії чи рішення відповідача-1 завдали моральної шкоди, принизили ділову репутацію позивача як юридичної особи, у чому саме полягала неможливість діяльності позивача як юридичної особи та який зв`язок такої неможливості з діями відповідача-1; 
- в апеляційній скарзі відсутні будь-які чіткі аргументи щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім загальних тверджень про її наявність. Позивач не обґрунтував зазначену вимогу та не вказав конкретних обставин, які свідчили б про порушення його прав. Таким чином, скаржником не доведено ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та діями суду щодо постановлення ухвали про закриття провадження у справі;
- суд першої інстанції надав належну правову оцінку обставинам справи та дійшов правильного висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин завдання йому, як суб`єкту господарювання, моральної шкоди;
- позивачем не надано розрахунку заявленої до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 3 000 000, 00 грн. Господарський суд міста Києва в повному обсязі дослідив усі наявні у справі докази, надав їм належну оцінку як кожному окремо, так і в їх сукупності, відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України;
- судом першої інстанції було чітко встановлено, що позивачем не було доведено всіх елементів складу цивільного правопорушення, а також не надано доказів розумності і справедливості визначеного ним розміру відшкодування моральної шкоди. Жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували ці обставини, позивач ні суду першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не надав;
- твердження апелянта про порушення норм процесуального права також є суто декларативними. Скаржник не зазначив, які саме процесуальні дії суду призвели до неправильного вирішення справи або порушили його права, що свідчить про відсутність визначених законом підстав для скасування чи зміни судового рішення;
- враховуючи достатність матеріалів справи для всебічного розгляду, а також з метою процесуальної економії часу, відповідач-1 вважає за можливе провести розгляд справи №910/441/26 за відсутності його представника. Відповідач-1 вказує, що ним подано до суду всі необхідні письмові пояснення для повного та об`єктивного розгляду справи. Додаткові пояснення на даний час відсутні. Доводи та правову позицію, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, підтримує у повному обсязі та просить їх врахувати під час розгляду справи.

Позивач та відповідачі не забезпечили явку своїх уповноважених представників у судове засідання, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Ураховуючи, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання, а їхня явка не визнавалася обов`язковою, колегія суддів, беручи до уваги клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у цьому судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, у жовтні 2023 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що з боку суддів Апеляційного суду Львівської області були допущені грубі порушення статей 40, 55, 56, 60 Конституції України та норми Цивільного процесуального кодексу України, оскільки ці судді присудили до стягнення з Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича судовий збір у розмірі 1 378,00 грн, чим було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16580/23 у задоволенні даного позову відмовлено, оскільки позивач не довів наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності за спричинення моральної шкоди та не обґрунтував розрахунку і критеріїв, з яких виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича оскаржило його до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою від 31.01.2024 Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16580/23.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича відкладено на 25.03.2024 та зобов`язано Бурку Валерія Володимировича, який підписав апеляційну скаргу від імені ФГ, надати до суду апеляційної інстанції статут ФГ або положення чи трудовий договір, які б підтверджували його участь у справі за правилами самопредставництва юридичної особи ФГ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича відкладено на 22.04.2024 та повторно зобов`язано Бурку Валерія Володимировича надати до Північного апеляційного господарського суду статут Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича або положення чи трудовий договір, які б підтверджували його участь у справі за правилами самопредставництва юридичної особи ФГ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі №910/16580/23.
Вказана ухвала про закриття апеляційного провадження мотивована тим, що апеляційну скаргу від імені Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича підписав Бурка Валерій Володимирович, на підтвердження повноважень якого було надано копію довіреності від 18.08.2021 № 300 (виконання самопредставництва юридичної особи), що не є достатнім доказом наявності у нього повноважень на представництво Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича. Апеляційний господарський суд зазначив, що на вимоги його ухвал від 04.03.2024 та від 25.03.2024 статут Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, положення чи трудовий договір, які б підтверджували участь Бурки Валерія Володимировича у справі за правилами самопредставництва, надані не були.

У квітні 2024 Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23 та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 910/16580/23 касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича задоволено; скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі №910/16580/23; постановлено справу направити до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Предметом позову у цій справі є вимоги Фермерського господарства Бурки В.В. до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що позивач вважає понесені ним поштові витрати на надсилання касаційної скарги у справі № 910/16580/23 своїми матеріальними збитками, які підлягають відшкодуванню. Крім того, на думку позивача, незаконне закриття апеляційного провадження ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024, яку в подальшому скасувала Велика Палата Верховного Суду, завдало йому моральної шкоди, оціненої у 3 000 000,00 грн.

Щодо заявленої матеріальної шкоди.

ФГ Бурки В.В. вказує, що ним понесено збитки у розмірі 90,00 грн на оплату поштових послуг. Ці витрати були необхідні для оскарження незаконної ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 шляхом направлення касаційної скарги до Верховного Суду та Державного бюро розслідувань (по 45,00 грн за кожне відправлення).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто за змістом ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є в тому числі витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до частин 1 та 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Метою подачі касаційної скарги є захист прав сторони судового провадження, а тому витрати на подачу такої скарги за своєю матеріально-правовою природою є збитками (шкодою), оскільки необхідні для відновлення порушеного права. Таким чином, понесені позивачем витрати для подачі касаційної скарги за своєю правовою природою є збитками (шкодою).
Частиною 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Тобто законодавцем включено до процесуального закону - Господарського процесуального кодексу України норму щодо спеціального порядку розподілу судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які за своєю природою є збитками (шкодою), оскільки як скарга в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, так будь-яке звернення до суду (в т.ч. позовна заява) за своїм змістом обумовлені захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права і законного інтересу.
З урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір" такі витрати є пов`язаними із розглядом справи судом (в деяких випадках (судовий збір, поштова відправка іншій особі) є обов`язковими, а відтак є похідними від відповідного процесуального документу (позову, скарги тощо).
Господарський процесуальний кодекс України з метою спрощення процедури відшкодування стороною, з вини якої виник спір (державним чи приватних виконавцем в частині розгляду відповідних скарг), на користь сторони, права або інтереси якої захищено судом, понесених витрат, які за правовою природою є збитками (шкодою), встановлено спрощений порядок їх відшкодування - одночасно із вирішенням відповідного спору. Вказаний спеціальний порядок відшкодування збитків (шкоди) - судових витрат є виправданим, адже в іншому випадку один спір буде зумовлювати виникнення іншого (щодо відшкодування понесених у іншій справі збитків (шкоди) - судових витрат), а відтак є формою справедливої процесуальної економії.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що категорії збитків (шкоди), передбачених статтею 22 Цивільного кодексу України, та судових витрат, регульованих статтею 123 Господарського процесуального кодексу України, співвідносяться як загальне та спеціальне. 
Порядок розподілу витрат, які за своєю правовою природою позивач відносить до складу матеріальних збитків (шкоди), чітко врегульовано статтями 123 та 129 Господарського процесуального кодексу України. Такий розподіл здійснюється виключно тим судом, який розглядає відповідний спір, за наслідками його вирішення, або в порядку статті 244 Господарського процесуального кодексу України шляхом ухвалення додаткового судового рішення.
Зазначений процесуальний механізм передбачає покладення обов`язку з відшкодування судових витрат на іншу сторону судового процесу (залежно від результатів вирішення спору), а не на суд, який здійснював розгляд справи.

З огляду на наведене, питання розподілу та відшкодування витрат позивача на відправку касаційної скарги на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 має вирішуватися виключно в межах зазначеної справи (№ 910/16580/23) у порядку, передбаченому процесуальним законом. Такі витрати за своєю правовою природою не є матеріальними збитками в розумінні цивільного законодавства, а тому не підлягають стягненню як шкода та не можуть бути покладені на суд, який ухвалив оскаржуване в касаційному порядку судове рішення.

Стосовно витрат позивача на відправку копії касаційної скарги на адресу Державного бюро розслідувань, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між постановленням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 та необхідністю направлення копії вказаної скарги на адресу зазначеного органу.

За таких обставин, правові підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат у межах окремого майнового спору відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 90,00 грн суд першої інстанції правомірно відмовив за безпідставністю.

Щодо заявленої позивачем до відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначає, що протиправні дії суду апеляційної інстанції призвели до тривалого порушення його законних прав, дезорганізації його господарської діяльності та руйнування сталих ділових зв`язків. Через неможливість своєчасного та ефективного судового захисту ФГ Бурки В.В. було позбавлене можливості повноцінно здійснювати активну підприємницьку діяльність. Окрім цього, незаконне закриття провадження завдало істотної шкоди діловій репутації юридичної особи. Створення штучних перешкод у правосудді породило у ділових партнерів та суспільства сумніви щодо законності діяльності ФГ Бурки В.В., що призвело до дискредитації суб`єкта господарювання та взаємовідносини з оточуючими. Позивач оцінює розмір компенсації за завдану моральну шкоду, необхідну для відновлення його попереднього стану, у 3 000 000,00 грн.

Згідно з статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.
Також під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18.
Частиною 1 статті 91, статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Колегія суддів зазначає, що закриття апеляційного провадження, хоч і було скасоване в касаційному порядку, на момент його ухвалення базувалося на чинних правових позиціях Верховного Суду, які у подальшому суд касаційної інстанції змінив.

Так, ухвалою від 06.06.2024 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду справу № 910/16580/23 передано до Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального України у зв`язку з необхідністю відступити від висновку про застосування норми права, а саме частини четвертої статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, яка кореспондується з частиною четвертою статті 56 Господарського процесуального України у взаємозв`язку із Законом України "Про фермерське господарство" щодо вирішення питання самопредставництва фермерських господарств у справах за їх участю, викладеного в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10.05.2024 у справі № 761/42817/23.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 910/16580/23 (п. п. 7.27-7.31), судом касаційної інстанції здійснено відступ від висновку шляхом конкретизації власного висновку, викладеного в ухвалі від 08.06.2022 у справі № 303/4297/20 щодо самопредставництва.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 910/16580/23 прийнята неодностайно, а суддею Великої Палати Верховного Суду Власовим Ю.Л. висловлено окрему думку щодо незгоди із ухваленою постановою.

Таким чином, наведені обставини виключають твердження позивача про нібито "грубе порушення", "свідоме глузування" та "зловживання службовим становищем" з боку суддів апеляційного господарського суду, які постановили ухвалу від 22.04.2024 у справі №910/16580/23.

Також колегія суддів зазначає, що після скасування Великою Палатою Верховного Суду ухвали від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 ця справа була направлена до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду. За результатами вказаного розгляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 апеляційну скаргу ФГ Бурки В.В. залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16580/23 - без змін. 

Водночас ухвалою Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 910/16580/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ФГ Бурки В.В. на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі № 910/16580/23.

Отже, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі № 910/16580/23, у задоволенні позову ФГ "Бурки В.В." було відмовлено в повному обсязі.

З огляду на це, посилання позивача на те, що закриття апеляційного провадження призвело до неможливості у короткі строки захистити свої права, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки за результатами розгляду справи № 910/16580/23 судами не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у позивача самого порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, що потребували б судового захисту.

При цьому колегія суддів зазначає, що у будь-якому разі скасування судового рішення - це важлива частина правосуддя, що забезпечує виправлення помилок, допущених під час розгляду справи. Скасування судового рішення саме по собі не є актом, що завдає матеріальної чи моральної шкоди учасникам судового процесу. Це є процедурною частиною судового розгляду, спрямованою на виправлення помилок і забезпечення справедливості. Шкода може виникнути тільки в разі порушення прав, що не пов`язане безпосередньо з процесом скасування рішення.

Водночас ФГ Бурки В.В. належними та допустимими доказами не довело будь-яких обставин стосовно того, що йому як суб`єкту господарювання було дійсно завдано моральної шкоди. Скаржником не надано жодного обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми компенсації, а також не зазначено, з яких саме міркувань та критеріїв виходив позивач, заявляючи вимогу про стягнення саме 3 000 000,00 грн. 

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позовна заява мотивована доводами Бурки В.В. про наявність у нього моральної шкоди як фізичної особи. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 у справі № 910/10399/18 вказав, що положення статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не поширюються на вимоги юридичних осіб.

Таким чином, ФГ Бурки В.В. не надано суду доказів завдання йому моральної шкоди діями вказаного суду (судді), зокрема не мотивовано та не доведено, як саме спірні дії суду негативно вплинули на ділову репутацію та діяльність фермерського господарства, а також відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку між такими неправомірними діями та завданою позивачу моральною шкодою.

Абстрактні посилання позивача на те, що сам факт скасування судового рішення за касаційною скаргою ФГ Бурки В.В. свідчить про завдання останньому моральної шкоди, не є обґрунтованими. В аспекті тверджень самого позивача про постійні відмови державних органів у задоволенні вимог ФГ Бурки В.В., позивач жодним чином не пояснив, чому саме постановлення ухвали від 22.04.2024 у справі № 910/16580/23 завдало шкоди його діловій репутації.

З огляду на те, що ФГ Бурки В.В. не доведено наявності всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 3 000 000,00 грн слід відмовити за безпідставністю.

Щодо доводів позивача про те, що даний спір не підсудний господарському суду та має розглядатися в порядку цивільного судочинства, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, предмет, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору.
Отже, за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Позов у справі заявлено ФГ Бурки В. В. до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Фермерське господарство, відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про фермерське господарство", є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи. 
Отже, позов пред`явлено юридичною особою про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) зроблено висновок, що ФГ Бурки В. В. заявило вимогу до прокуратури та держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
Вказане узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 454/1668/17 (провадження № 61-15046сво18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 454/1008/16-ц (провадження № 14-494цс19) вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України "Про фермерське господарство"). Вирішуючи спір у зазначеній справі, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що фермерське господарство заявило вимогу до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №522/3454/16-ц, вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (частина друга статті 21 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017 та частина п`ята статті 21 КАС України у редакції від 03.10.2017). Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами у порядку цивільного судочинства або господарського судочинства.

З огляду на викладене, встановивши, що ФГ Бурки В. В. заявило вимоги до Держави Україна в особі Північного апеляційного господарського суду та Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, і такі вимоги не об`єднані з іншими вимогами, за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений спір підвідомчий господарському суду, а доводи позивача вказаного висновку не спростовують.

Щодо звернення з поданням до Конституційного Суду України, то слід зазначити, що порядок звернення з поданням до Конституційного Суду України регламентовано Законом України "Про Конституційний Суд України", за формами звернення до Суду є конституційне подання, конституційне звернення, конституційна скарга (стаття 50 Закону України "Про Конституційний суд України").
Статтею 51 вказаного Закону унормовано, що конституційним поданням є подане до Суду письмове клопотання щодо: 1) визнання акта (його окремих положень) неконституційним; 2) офіційного тлумачення Конституції України.
У конституційному поданні зазначаються: 1) суб`єкт права на конституційне подання; 2) відомості про представника суб`єкта права на конституційне подання; 3) документи і матеріали, на які посилається суб`єкт права на конституційне подання, із зазначенням повного найменування, номера, дати ухвалення, джерела офіційного видання акта; 4) перелік документів і матеріалів, що додаються.
У конституційному поданні щодо конституційності акта (його окремих положень) зазначаються акт (його конкретні положення), що належить перевірити на відповідність Конституції України, та конкретні положення Конституції України, на відповідність яким належить перевірити акт (його окремі положення), а також обґрунтування тверджень щодо неконституційності акта (його окремих положень).
У конституційному поданні щодо офіційного тлумачення Конституції України зазначаються конкретні положення Конституції України, які потребують офіційного тлумачення, та обґрунтування підстав, які спричинили потребу в тлумаченні. 
Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про Конституційний Суд України" відповідно до Конституції України суб`єктами права на конституційне подання є: Президент України, щонайменше сорок п`ять народних депутатів України, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада Автономної Республіки Крим.
Водночас відповідно до частини 6 статті 11 ГПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Під час вирішення цього спору судом апеляційної інстанції не було виявлено невідповідності або суперечності норм закону, що регулює спірні правовідносини, приписам Конституції України. Водночас звернення до Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення норм закону за ініціативою учасників справи не належить до процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України слід відмовити.

З приводу доводів скаржника, викладених у апеляційній скарзі, то колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи були почуті, враховані судом апеляційної інстанції, натомість оскаржуване рішення суду першої інстанції є вмотивованою. Судом першої інстанції зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає ст. 236 ГПК України та практиці Європейського суду з прав людини. 

Колегія суддів зазначає, що в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, позивач висновків суду першої інстанції не спростував, а його посилання є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

При цьому суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі № 910/441/26 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ФГ Бурки В.В. - без задоволення.

Згідно з п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання ним апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі № 910/441/26.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 у справі № 910/441/26 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складений 17 липня 2026

Головуючий суддя Олексюк Г.Є. 

Суддя   Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В.