Справа № 161/24598/25 
Провадження № 1-кп/161/181/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк        08 липня 2026 року  

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого   судді ОСОБА_1 , 
з участю секретарів
судового засідання   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025035580000776 від 25.10.2025, про обвинувачення  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , освіта вища, працює водієм у ФОП ОСОБА_5 , одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше судимий, востаннє вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2025 за ч.4 ст.189 КК України до позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_4 ,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора    ОСОБА_6 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілих    ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника     ОСОБА_10 ,
обвинуваченого   ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В

Обвинувачений ОСОБА_4 24.10.2025 близько 15.50год., перебуваючи поблизу гаражного приміщення № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Ветеран-2» по вул.Конякіна, 24А в м.Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті тривалих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_8 , умисно наніс удар кулаком правої руки в ділянку голови ліворуч, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці та ділянці лівої щоки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Окрім цього, він же, 24.10.2025 близько 15.50год., перебуваючи поблизу гаражного приміщення № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Ветеран-2» по вул.Конякіна, 24А в м.Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті тривалих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_9 , умисно наніс ряд ударів обома ногами в ділянку колін та гомілок, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синців на передній поверхні лівого колінного суглобу з переходом на передню поверхню гомілки, на передній поверхні правої гомілки в середній третині, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Таким чином,  ОСОБА_4 інкримінується нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, тобто вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. 
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, не визнав та показав, що того дня він був разом із батьком у гаражі. Прийшов потерпілий, який візуально перебував у стані алкогольного сп`яніння, та на підвищених тонах почав з`ясовувати фінансові питання із батьком, хоча його батько відшкодував всі гроші потерпілому. Він його зупинив, щоб не відбулося конфлікту, та попросив піти додому. Згодом потерпілий повернувся із дружиною, знову відбувся конфлікт, потерпіла ображала його та його сім`ю, заходила у гараж, кричала, нецензурно висловлювалася. Також показав, що знав, що потерпілий ОСОБА_8 є особою похилого віку. Показав, що тілесних ушкоджень потерпілим ніхто не наносив, це вони його штовхали, шарпали, у зв`язку з чим в нього «вискочило» плече і він поїхав накласти гіпс. Йому невідомо чому потерпіла викликала поліцію, оскільки це саме вони спровокували конфліктну ситуацію. Також повідомив, що будь-яких видимих тілесних ушкоджень на потерпілих він не бачив. 
Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його винуватість повністю доводиться дослідженими в ході судового розгляду доказами. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.
Так допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 показав, що у 2013 році він позичив батьку обвинуваченого 7000 доларів США. 24.10.2025 після 15.00год. він пішов у гаражний кооператив до ОСОБА_11 вирішити питання про повернення боргу, в гаражі був ОСОБА_12 . Коли він запитав про повернення боргу, обвинувачений сказав, що це він винний їм кошти і щоб завтра приніс «зі своєю 2000 баксів». На такі дії він зателефонував дружині і в цей момент обвинувачений його вдарив в праве вухо, від чого у нього впав телефон, та знову штовхнув, коли він піднімав телефон з землі. Згодом він прийшов із ОСОБА_13 , між ними виникла словесна перепалка в ході якої обвинувачений вдарив його, від чого він впав під машину, та продовжив наносити удари ногами. Речицька хотіла їх розборонити, однак обвинувачений і їй наніс ряд ударів, від яких остання почала кричати, а обвинувачений сховався в гараж та закрив його, батько обвинуваченого поїхав з місця події. Після чого вони викликали поліцію та чекали її приїзду, згодом викликали швидку допомогу. Охоронець кооперативу бачив як вони заходили на територію кооперативу, проте чи бачив він як вони виходили – йому невідомо. Того дня алкогольних напоїв він не вживав. Щодо призначення покарання покладався на розсуд суду. Цивільний позов підтримав повністю, оскільки місяць не міг нормально спати.
Потерпіла ОСОБА_9 , будучи допитаною в судовому засіданні показала, що близько 15.20год. 24.10.2025 подзвонив телефон, вона почула конфлікт. Згодом прийшов її чоловік – ОСОБА_8 і розповів обставини щодо боргових зобов`язань, і те, що його побив ОСОБА_12 та сказав принести їм 2000 доларів США. Вони удвох пішли до гаражного кооперативу «Ветеран-2» по вул.Конякіна, там був батько ОСОБА_4 , згодом з підвалу вийшов і сам обвинувачений в якого вона запитала за що вони повинні давати йому 2000 доларів ОСОБА_14 почав виганяв їх із гаражного приміщення, підійшов та вдарив ОСОБА_8 руками, штовхав її, відразу наніс їй удари руками, потім ногами по колінах. Вона почала голосно кричати і він відступив. Після чого вона викликала поліцію. Також показала, що батько обвинуваченого не брав участі у вказаних подіях. Підтвердила, що за її участю проводили слідчий експеримент. Щодо призначення покарання наполягала на призначенні суворого покарання. Цивільний позов підтримала повністю, оскільки змушена була піти до травмпункту, записуватися до лікарів, продовжує лікування, приймає ліки, які призначені їй. Моральну шкоду обгрунтувала тим, що після події вона пережила стрес, від чого у неї боліла голова, вона не змогла вийти на роботу та звільнилася. 
Показання потерпілих є чіткими, послідовними та дають змогу відтворити обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення. Немає в суду обґрунтованих підстав вважати, що останні оговорюють обвинуваченого, оскільки в суді не було встановлено таких об`єктивних причин, а їх показання повністю узгоджуються між собою та відповідають і іншим доказам у справі.
З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 24.10.2025 встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 одразу після події звернувся до правоохоронних органів із повідомленням про заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що свідчить про послідовність його позиції щодо обставин конфлікту.
Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 27.11.2025 встановлено факт звернення потерпілої ОСОБА_9 до правоохоронних органів із заявою про заподіяння їй 24.10.2025 тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .
Довідкою №10164, виданою черговим травматологом КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» ОСОБА_15 , підтверджується факт звернення ОСОБА_8 за медичною допомогою 24.10.2025, вказані відомості узгоджуються з його твердженням про отримання тілесних ушкоджень внаслідок побиття.
Довідкою №8272, виданою лікарем КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» ОСОБА_16 , підтверджено факт звернення ОСОБА_9 за медичною допомогою та встановлення їй тілесних ушкоджень.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 06.11.2025 за участю потерпілого ОСОБА_8 встановлено, що останній детально відтворив механізм спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_4 , а саме удар правою рукою в ділянку правого вуха, удар кулаком правої руки в ліву скроневу ділянку, удар ногою в ділянку стегна. Показані ним обставини узгоджуються із обставинами, які викладені в обвинувальному акті, його показаннями в судовому засіданні та іншими доказами у кримінальному провадженні, що підтверджує послідовність його позиції щодо подій 24.10.2025.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 06.11.2025 за участю потерпілої ОСОБА_9 встановлено, що остання детально відтворила механізм спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_4 , а саме удар в ділянку грудної клітки рукою та удари ногами по її ногах. Показані нею обставини узгоджуються із обставинами, які викладені в обвинувальному акті, її показаннями в судовому засіданні та іншими доказами у кримінальному провадженні, що підтверджує послідовність її позиції щодо подій 24.10.2025.
Згідно висновку експерта №768 від 29.10.2025 встановлено, що ОСОБА_17 отримав наступні ушкодження: синці в лівій виличній ділянці та в ділянці лівої щоки. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних обстежуваним та в постанові, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту - малоімовірно. Встановлений в травмпункті діагноз: «Забій грудної клітки зліва» за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не оцінюється, оскільки він не підтверджений ніякими об?єктивними відомостями (п.4.6. «Правил судово-медичного визначення тілесних ушкоджень»).
Згідно висновку експерта №818 від 19.11.2025 встановлено, що на підставі судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , приймаючи до уваги відомі обставини випадку, дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_18 та питання постанови експерт прийшов до наступних додаткових судово-медичних підсумків: згідно висновку експерта №768 від 29.10.2025 ОСОБА_17 отримав наступні ушкодження: синці в лівій виличній ділянці та в ділянці лівої щоки. Дані тілесні ушкодження цілком могли виникнути при обставинах вказаних потерпілим ОСОБА_19 в ході проведення слідчого експерименту за його участю 06.11.2025.
Згідно висновку експерта №769 від 30.10.2025 встановлено, що ОСОБА_9 отримала наступні ушкодження: синці на передній поверхні лівого колінного суглобу з переходом на передню поверхню гомілки, на передній поверхні правої гомілки в середній третині; підшкірна гематома волосяної частини голови в тім?яно-потиличній ділянці справа. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних обстежуваною та в постанові, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту - малоімовірно.
Згідно висновку експерта №819 від 19.11.2025 встановлено, що на підставі судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , приймаючи до уваги відомі обставини випадку, дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 та питання постанови експерт прийшов до наступних додаткових судово-медичних підсумків: згідно висновку експерта №769 від 30.10.2025 ОСОБА_9 отримала наступні ушкодження: синці на передній поверхні лівого колінного суглобу з переходом на передню поверхню гомілки, на передній поверхні правої гомілки в середній третині, підшкірна гематома волосяної частини голови в тім`яно-потиличній ділянці справа. Дані тілесні ушкодження цілком могли виникнути при обставинах вказаних потерпілою ОСОБА_9 в ході проведення слідчого експерименту за її участю 06.11.2025.
За клопотанням сторони захисту допитано експерта ОСОБА_20 , який суду показав, що під час підготовки висновку експерта №768 він бачив синці в потерпілого ОСОБА_8 , і зроблено висновок, що вони малоймовірно були отримані при падінні. Під час підготовки висновку експерта №769 він оглядав потерпілу ОСОБА_9 . Підтвердив правильність складених висновків також показав, що не було будь-яких даних які б вказували про можливість отримання таких тілесних ушкоджень за інших обставин місця часу.
Висновки експертиз є науково-обґрунтованими та піддавати їх сумніву в суду підстав немає. Не наведені такі підстави і учасниками кримінального провадження. Такі висновки суд бере до уваги та оцінює в сукупності зі всіма доказами у справі.
Також за клопотанням сторони захисту допитано свідка ОСОБА_21 , який в судовому засіданні показав, що 24.10.2025 в гаражний кооператив по АДРЕСА_3 , прийшов ОСОБА_22 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та просив повернути гроші, на що він сказав йому, щоб прийшов тверезим, тоді вони поговорять. Суперечка за гроші між ними триває вже давно, хоча він віддав йому всі гроші, навіть більше. ОСОБА_23 пішов додому, але згодом вже повернувся із дружиною, яка почала образливо висловлюватися. Він хотів вдарити ОСОБА_13 , але його син ОСОБА_24 не допустив цього. Його син нікого не бив, бійки він не бачив. Охоронець бачив, що потерпілий був в стані алкогольного сп`яніння, що було помітно по його мові, хитанні. Де у цей час був його син, йому невідомо. Не знає, чому потерпіла кричала до сина, які претензії вона висловлювала до нього він не пам`ятає. Також показав, що ніхто нікому не наносив тілесні ушкодження, також не бачив, щоб хтось когось схватив за руку. ОСОБА_24 сам сказав, що «рука вискочила», на що він запропонував йому звернутися за медичною допомогою. Тілесних ушкоджень на потерпілих він не бачив, інших деталей не пам`ятає. 
Разом з тим, показання свідка ОСОБА_21 суд оцінює критично, оскільки останній є батьком обвинуваченого, а тому об`єктивно зацікавлений у результатах розгляду справи та уникненні сином кримінальної відповідальності. При цьому його показання не є послідовними, оскільки, з одного боку, він стверджує, що бійки не було і ніхто нікому тілесних ушкоджень не наносив, а з іншого — вказує, що не бачив, щоб хтось когось бив, не знає, де у певний час перебував його син, а тому фактично не може достовірно підтвердити відсутність протиправних дій з боку обвинуваченого. Такі показання не спростовують інших доказів у справі та оцінюються судом у сукупності з усіма дослідженими доказами.
Також критично суд оцінює і показання самого обвинуваченого ОСОБА_4 , вважає їх неспроможними, даними з метою уникнення відповідальності за вчинене, розцінює їх як спосіб захисту, оскільки вони є суперечливими та спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими документами, а також показаннями потерпілих, експерта, які є послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, не суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах провадження й дослідженим в судовому засіданні. Така стратегія захисту, на думку суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.
Твердження сторони захисту про те, що тілесні ушкодження потерпілих могли виникнути внаслідок падіння з висоти власного зросту або за інших невстановлених обставин, суд визнає неспроможними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. 
Так, із висновку експерта №768 від 29.10.2025 вбачається, що виникнення синців у ОСОБА_8 внаслідок падіння з висоти власного зросту є малоймовірним. Аналогічний висновок міститься у висновку експерта №769 від 30.10.2025 щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , де також зазначено, що їх виникнення внаслідок падіння з висоти власного зросту є малоймовірним. Під час допиту в судовому засіданні експерт ОСОБА_20 підтвердив правильність складених ним висновків, пояснивши, що під час проведення експертизи безпосередньо оглядав потерпілих та встановив наявність у них тілесних ушкоджень, які малоймовірно могли виникнути внаслідок падіння. При цьому експерт чітко вказав, що будь-яких об`єктивних даних про інші обставини, місце чи час отримання потерпілими тілесних ушкоджень у його розпорядженні не було. Саме по собі формулювання експерта про те, що теоретично не виключається можливість виникнення ушкоджень за інших обставин, не може свідчити про існування таких обставин у даному кримінальному провадженні, оскільки жодних доказів на їх підтвердження стороною захисту не надано. Більше того, із показань самого обвинуваченого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_21 вбачається, що до конфлікту, який мав місце 24.10.2025 вони не бачили у потерпілих будь-яких тілесних ушкоджень. Отже, суд презюмує, що сторона захисту фактично підтвердила, що до зустрічі з обвинуваченим потерпілі були без тілесних ушкоджень. Разом з тим, безпосередньо після конфлікту потерпілі звернулися до правоохоронних органів та медичних закладів, де у них були зафіксовані тілесні ушкодження, характер яких узгоджується з описаним потерпілими механізмом їх спричинення. Потерпілі з моменту звернення до поліції, під час проведення слідчих експериментів та в судовому засіданні послідовно повідомляли про те, що тілесні ушкодження їм спричинив саме ОСОБА_4 . Суд враховує, що безпосередніх очевидців нанесення тілесних ушкоджень, окрім учасників конфлікту, не встановлено. Однак відсутність прямих доказів не виключає доведення винуватості особи сукупністю належних, допустимих, достовірних та взаємопов`язаних непрямих доказів. Сукупність доказів є достатньою та переконливою для висновку про те, що тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були заподіяні саме під час конфлікту 24.10.2025 за участю обвинуваченого ОСОБА_4 , а тому версія сторони захисту про інше походження тілесних ушкоджень є надуманою, нічим не підтвердженою та спростовується дослідженими у судовому засіданні доказами.
Доводи сторони захисту про недопустимість протоколів слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд визнає неспроможними з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно з ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ст.240 КПК України з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події чи проведення необхідних дослідів або випробувань. Хід та результати проведення слідчого експерименту відповідно до вимог ст.104 КПК України оформляються протоколом.
Судом встановлено, що слідчі експерименти за участю потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проведені уповноваженою особою, у порядку та спосіб, передбачені КПК України, а складені за результатами їх проведення протоколи із фототаблицями відповідають вимогам ст.104 КПК України щодо форми та змісту процесуального документа. Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення вказаних слідчих дій судом не встановлено.
Посилання сторони захисту на відсутність безперервної відеофіксації слідчих експериментів як на підставу для визнання протоколів недопустимими є безпідставними, оскільки положення ст.240 КПК України не містять вимоги щодо обов`язкової відеофіксації цієї слідчої (розшукової) дії. Крім того, відповідно до ч.2 ст.105 КПК України застосування технічних засобів фіксування процесуальної дії є правом, а не безумовним обов`язком слідчого, за винятком випадків, прямо передбачених законом, до яких проведення слідчого експерименту не належить.
Сам факт відсутності безперервного відеозапису слідчого експерименту не свідчить про порушення порядку його проведення та не може бути самостійною підставою для визнання протоколу недопустимим доказом, якщо відомості, що містяться у ньому, отримані в порядку, передбаченому КПК України.
Зі змісту протоколів слідчих експериментів вбачається, що вони проводилися за участю потерпілого ОСОБА_8 та окремо потерпілої ОСОБА_9 , у присутності понятих та статистів. Під час проведення вказаних слідчих дій потерпілі відтворювали механізм спричинення їм тілесних ушкоджень, демонстрували локалізацію ударів, спосіб їх нанесення, взаємне розташування учасників події та інші обставини, що мають значення для кримінального провадження.
Відтак проведення слідчих експериментів саме за участю потерпілих було зумовлено необхідністю перевірки та уточнення їх показань щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень, а відсутність підозрюваного ОСОБА_4 під час проведення цих слідчих дій сама по собі не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону та не може бути підставою для визнання протоколів недопустимими доказами.
Більше того, сторона захисту не навела будь-яких конкретних порушень прав підозрюваного, які б були допущені під час проведення слідчих експериментів, а також не довела, яким саме чином відсутність ОСОБА_4 вплинула на достовірність отриманих відомостей чи призвела до обмеження його права на захист.
Крім того, сторона захисту не навела жодних конкретних обставин, які б свідчили про порушення прав і інших учасників кримінального провадження під час проведення слідчих експериментів чи про недостовірність відомостей, відображених у відповідних протоколах.
Таким чином, суд приходить до висновку, що слідчі дії проведені та оформлені з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223 та 240 КПК України, а складені за їх результатами протоколи є належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні. Доводи сторони захисту про протилежне є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
У зазначеному кримінальному провадженні дотримано вимог ст.ст. 10, 22 КПК України, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог закону. Якщо у кримінальному провадженні відсутні прямі докази, що підтверджують винуватість обвинуваченого у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, однак обставини кримінального правопорушення підтверджуються сукупністю інших належних і допустимих непрямих доказів, з якими не узгоджуються непослідовні версії обвинуваченого щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, то сукупність таких непрямих доказів може бути покладена судом в основу обвинувачення особи у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження.
Учасники судового розгляду не ставили питання про проведення повторного допиту свідка, в порядку ч.14 ст.352 КПК України, чи проведення слідчих (розшукових) дій під час судового провадження в порядку ст.333 КПК України, при цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, як це передбачено ч.6 ст.22 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема і будь-яких порушень прав та свобод людини, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію дій або перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, судом не встановлено.
Згідно з ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Сукупність досліджених доказів дала суду можливість поза розумним сумнівом спростовувати версію обвинуваченого про відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення чи його непричетність.
За таких обставин, суд, оцінивши кожний доказ та сукупність зібраних доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразилися у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України. 
Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального проступку, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.
У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, відсутні.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого  ОСОБА_4 , у відповідності до ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий, відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак має постійне місце проживання, одружений, працює, на його утриманні перебуває малолітня дитина, на обліку в лікаря психіатра чи нарколога не перебуває,
На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, позицію прокурора та потерпілих щодо виду та розміру покарання, дані про особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи вид покарання, передбачений санкцією закону, за яким визнав  ОСОБА_4 винуватим, вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді громадських робіт в розмірі ближчому до максимального, встановленому санкцією статті.
Підстав для призначення покарання у виді штрафу чи виправних робіт суд не вбачає, з огляду на особу обвинуваченого.
Вирішуючи питання щодо призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, навіть незважаючи на позицію прокурора в дебатах щодо виду і міри покарання, суд виходить з наступного.
Згідно ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2025 ОСОБА_4 засуджено за ч.4 ст.189 КК України до позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене та зважаючи на те, що ОСОБА_4 до постановлення вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області 24.11.2025 вчинив інше кримінальне правопорушення, тому суд призначає остаточне покарання із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань. При складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ч.1 ст.72 КК України менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з співвідношення що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.
На глибоке переконання суду, призначене остаточне покарання, є виваженим, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Строк відбуття покарання обвинуваченому необхідно рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Вирішуючи цивільні позови суд виходить з наступного.
Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Статті 1166, 1167 ЦК України регламентують підстави відповідальності за завдану майнову шкоду та моральну шкоду.
Представник цивільного позивача – адвокат ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 звернувся з позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1087 гривень 20 копійок та моральної шкоди у сумі 20000 гривень, а також понесених витрат на правничу допомогу.
Окрім цього, представник цивільного позивача – адвокат ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 звернувся з позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 гривень, а також понесених витрат на правничу допомогу.
Позовні вимоги представник обгрунтовує тим, що потерпілі, окрім заподіяних тілесних ушкоджень переносять постійний дискомфорт, який супроводжується нервовим потрясінням, психологічному дискомфорті, приниженням людської гідності. Протиправні дії обвинуваченого вплинули на їх психоемоційний стан, а тому стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у сумі 20000 гривень кожному буде достатньою грошовою компенсацією.
Окрім цього, потерпіла ОСОБА_9 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень понесла матеріальну шкоду, оскільки змушена була придбати ліки на суму 1087 гривень 20 гривень.
Цивільний відповідач ОСОБА_4 цивільні позови не визнав. Представник цивільного відповідача – адвокат ОСОБА_25 подала відзиви у яких зазначила, що сторона захисту заперечує щодо задоволення цивільних позовів, оскільки позивачами не надано жодних доказів на підтвердження обставин завдання матеріальної та моральної шкоди.
Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заподіяно легкі тілесні ушкодження, що підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а відтак їм завдано як моральної, так і, у випадку потерпілої ОСОБА_9 , матеріальної шкоди.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_9 про стягнення матеріальної шкоди у сумі 1087 грн. 20 коп., то суд зазначає, що такі вимоги підтверджуються наданими документами про придбання лікарських засобів, а тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Суд бере до уваги, що внаслідок вчиненого кримінального правопорушення потерпілі зазнали фізичного болю, моральних переживань, почуття страху та психологічного дискомфорту, були змушені звертатися за медичною допомогою, змінювати звичний спосіб життя, витрачати час та зусилля на відновлення свого здоров`я та захист своїх прав.
Разом із тим, суд враховує, що тілесні ушкодження, заподіяні потерпілим, віднесені до категорії легких, а матеріали справи не містять достатніх доказів того, що потерпілі зазнали винятково тяжких чи тривалих психічних страждань, потребували тривалого психологічного лікування або зазнали істотних незворотних змін у звичному способі життя.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 (справа №752/17832/14-ц), відповідно до якої, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і обсяг моральних та фізичних страждань потерпілих, ступінь вини обвинуваченого, тяжкість та обставини вчиненого кримінального правопорушення, глибину та тривалість негативних переживань потерпілих, а також те, що заявлений розмір відшкодування має бути співмірним характеру заподіяної шкоди та не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілих.
Оцінивши наведені обставини в їх сукупності, суд приходить висновку, що заявлені потерпілими розміри моральної шкоди є завищеними та такими, що не повною мірою відповідають критеріям розумності і справедливості.
Водночас, з урахуванням встановленого характеру та обсягу страждань потерпілих, причин виникнення конфлікту, суд вважає обґрунтованим і справедливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 8000 гривень на користь кожного потерпілого, у зв`язку з чим цивільні позови підлягають частковому задоволенню в цій частині.
На думку суду, вказана сума моральної шкоди буде достатньою та не буде такою, яка сприятиме потерпілим до безпідставного збагачення, відповідатиме засадам розумності та справедливості, забезпечить справедливу компенсацію потерпілим за отримані страждання, а також буде відповідати позиції, викладеній у вищезазначеному правовому висновку. 
Щодо витрат потерпілих на правову допомогу суд констатує наступне.
Згідно ст.118 КПК України одним із видів процесуальних витрат є витрати на правову допомогу.
Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.
Судом встановлено, що у поданих цивільних позовах потерпілі лише заявили вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, однак не зазначили їх розміру та не надали жодного належного доказу на підтвердження факту понесення таких витрат. Матеріали кримінального провадження не містять договору про надання правничої допомоги, актів виконаних робіт, платіжних документів чи інших доказів, які б свідчили про фактичне здійснення відповідних витрат та їх розмір.
За відсутності належних та допустимих доказів, які підтверджують склад та розмір процесуальних витрат, суд позбавлений можливості встановити їх обґрунтованість та вирішити питання про їх стягнення.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (наприклад постанови від 06.10.2022 у справі № 554/1940/20, провадження № 51-5524км21; від 02.11.2023 у справі 686/28824/21, провадження № 51-2059км23; від 18.12.2023 у справі 742/1995/21, провадження № 51-5836км23 тощо).
Враховуючи положення ст.ст. 91, 124 КПК України, вищенаведену судову практику Верховного Суду, вимоги потерпілих про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають.
Запобіжний захід в обвинуваченого відсутній, а тому суд, на підставі ч.3 ст.194 КПК України, зобов`язує ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 366-368, 371. 74, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В

ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 170 (сто сімдесят) годин.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначеного за цим вироком суду та невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2025, з урахуванням положень ч.1 ст. 72 КК України, визначити до відбуття  ОСОБА_4  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років 5 (п`ять) днів з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_4 .
Строк відбуття покарання обвинуваченому  ОСОБА_4 рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Цивільний позов представника потерпілої – адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 в користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 1087 (одна тисяча вісімдесят сім) гривень 20 копійок та моральну шкоду у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а всього 9087 (дев`ять тисяч вісімдесят сім) гривень 20 копійок.
Цивільний позов представника потерпілого – адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 в користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень.
Відмовити в стягненні з обвинуваченого ОСОБА_4 в користь потерпілої ОСОБА_9 процесуальних витрат (витрат на правову допомогу).
Відмовити в стягненні з обвинуваченого ОСОБА_4 в користь потерпілого ОСОБА_8 процесуальних витрат (витрат на правову допомогу).
На підставі ч.3 ст.194 КПК України, зобов`язати ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою до суду.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду може бути оскаржений учасниками судового провадження до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий